SKUPINKOVÝ SBOR Josef Marván
2005
Vedoucí práce: Aleš Franc

Obsah

Úvod..........................................................................................................................1
1Historické typy uspořádání církve.......................................................................3
1.1Episkopální forma.................................................................................................3 1.1.1Římsko-katolický model....................................................................................3
1.1.2Protestantský model...........................................................................................5
1.2Prebysterní forma..................................................................................................5
1.3Kongregační forma...............................................................................................5
1.4Postkonfesijní-skupinková forma.........................................................................6

2Postkonfesijní model - historická část................................................................11
2.1Mnišskéřády.......................................................................................................11
2.2Pietismus.............................................................................................................14
2.3Metodismus.........................................................................................................15
2.4Hnutí pozdního deště..........................................................................................18
2.5Charismatické hnutí............................................................................................22
2.6Katolická charismatická obnova a II Vatikánský koncil....................................23

3Postkonfesjiní model – sou časný přehled..........................................................28
3.1Korejský megasbor.............................................................................................28
3.2Touch Outreach Ministries .................................................................................32
3.3Argentinské probuzení........................................................................................35
3.4Wilow Creek.......................................................................................................36
3.5Curyšský megasbor.............................................................................................38
3.6Promise Keepers.................................................................................................38
3.7Sbory Torontského požehnání............................................................................41
3.8Kurzy Alfa ..........................................................................................................43
3.9Křesťanská misijní společnost............................................................................46

4Teologické vymezení postkonfesijních sbor ů....................................................49
4.1Apoštolsko – prorocká reformace.......................................................................49
4.2Odstranění starého řádu......................................................................................52
4.3Učednictví...........................................................................................................54
4.4Předreformační pojetí autority............................................................................55
4.5Soteriologie.........................................................................................................56
4.6Demonologie a misiologie..................................................................................58
4.7Eschatologie........................................................................................................60

5Reflexe z letni ční perspektivy .............................................................................62
5.1Apoštolsko – prorocká reformace.......................................................................62
5.2Odstranění starého řádu......................................................................................65
5.3Učednictví...........................................................................................................66
5.4Předreformační pojetí autority............................................................................68
5.5Soteriologie.........................................................................................................70
5.6Démonologie a misiologie..................................................................................71
5.7Eschatologie........................................................................................................74 Závěr.......................................................................................................................77 Resumé....................................................................................................................79 Seznam použité literatury a pramenů..................................................................80 Seznam příloh.........................................................................................................83

Úvod
„Milovaní, nevěřte každému vnuknutí, nýbrž zkoumejte duchy, zda jsou z Boha;
neboť mnoho falešných proroků vyšlo do světa.“ 1 J 4,1

Toto varování napsal apoštol Jan koncem prvního století. Upozor ňuje nás, že do světa vyšlo mnoho falešných proroků. Jestliže již koncem prvního století bylo ve světě mnoho falešných proroků a učení, tím spíše jejich výskyt musíme očekávat dnes. Z toho důvodu je nezbytné, abychom zkoumali učení, se kterým se setkáváme, nebo ve kterém dokonce žijeme, a porovnávali ho s normou, která je nám zjevena v Písmu.

Tato práce se zabývá skupinkovou formou pojetí sboru. Já sám pocházím ze skupinkového sboru a ze společenství na skupinkách jsem mnoho načerpal.Čím déle jsem na skupinky chodil, tím více jsem ale vnímal i jisté spory o přístup ke skupinkám a způsob jejich vedení. Sám jsem také viděl některé věci, které mi připadaly minimálně sporné, a tyto mé postřehy umocnilo i několik diskusí o skupinkovém pojetí sboru. To vše mě přivedlo k touze hlouběji prozkoumat, o co v nich jde, což jsem se rozhodl provést formou této absolventské práce.

Na téma zakládání, zavád ění nebo růstu domácích skupinek již bylo zpracováno mnoho různých studií a mým cílem není, aby se tato práce stala jednou z nich. Chci, abychom se na dané téma podívali z nového úhlu pohledu. Pokusíme se proto prozkoumat hnutí, která položila pro učení současných skupinkových sborů základy a pokusíme se načrtnout přehled největších současných skupinkových sborů, shrnout jejich učení, a porovnat jej s Písmem.

Drtivá v ětšina všech současných křesťanských učení o sobě tvrdí, že jejich základem je Písmo. Přesto jsou mnohé z nich naprosto odlišné a dokonce si někdy protiřečí. Z toho důvodu se nebudu snažit porovnávat učení skupinkového pojetí sboru s mými výklady Písma, abych nebyl nazván jedním z těch, kdo Písmo překrucují, nebo se jím skutečně nestal. Raději se budu odkazovat na oficiální pozice a doktríny formulované teology Assemblies of God, největší celosvětové letniční denominace se sídlem v USA, které jsou oficiálně přijímány Apoštolskou církví a z jejichž učebnic a osnov vychází i VOŠMT. Z materiálů AoG rovněž povinně, v rámci programu Ezdráš, studují i duchovní Apoštolské církve a na univerzitách AoG získali vzdělání i pedagogové VOŠMT. Věřím, že pro nás tento pohled může být v mnoha oblastech přínosný, nebo alespoň inspirující k hlubšímu studiu.

1 Historické typy uspořádání církve

Abychom mohli lépe pochopit danou problematiku, pokusme si nejprve nastínit základní historické typy uspořádání církve. Obvykle jsou uváděny tři formy, a to: episkopální, presbyterní a kongregační. K nim nyní ještě přidáme čtvrtou – tzv. postkonfesijní∗, která bývá svými protagonisty nazývána „skupinková“. Jedná se o natolik specifickou, a zejména v poslední době rozšířenou formu, že se jí budeme věnovat zvlášť, i když ve světle tří výše uvedených forem. Podívejme se na výše uvedené formy z následujících hledisek:
• Systému autorit a jejich zodpovědnosti a vykazatelnosti.
• Způsobu začlenění věřících do struktury církve.
• Jejího vývoje. Obecně je ale u těchto modelů obtížné jednoznačně určit, kterou formu která
církev zastává, neboť se ve své ryzí podobě vyskytují zřídka. Mnohemčastěji se
setkáváme s modely kombinovanými.
1.1 Episkopální forma

Název této formy pochází z řeckého slova „episkopos“, což jeřecké substantivum, které se dočeštiny nejčastěji překládá slovem „biskup“. V této formě je církev řízena hierarchií hodnostářů, kteří se nazývají „biskupové“ a v římskokatolické církvi jsou považováni za Bohem vyvolené nástupce apoštolů. Mají konečné slovo při rozhodování o záležitostech církevní správy a sami si určují nástupce. Věřící jsou začleněni ve farnostech (sborech) a jsou vedeni svým knězem (pastorem).1
S touto formou se dnes můžeme setkat ve dvou základních variantách, a to v
římskokatolické a v protestantské.
∗ Postkonfesijní v překladu to zamená “po denominační”. Tento název je pro daný model zvolen
díky jeho postoji vůči denominacím, kterým se budeme zabývat později.
1.1.1 Římsko-katolický model

Tento model má zatím nejdelší historii a setkáváme se s ním prakticky od třetího století. První náznaky můžeme nalézt již ve spisech Ignatia zAntiochie, který klade mimořádný důraz na pozici biskupů, starších a diákonů. Ve vyzdvihování role biskupa pokračuje ještě více Cyprián ve třetím století a můžeme říci, že nejpozději v pátém století již byla tato forma dovedena do krajní podoby, kdy je papež uznáván jako jediný nástupce apoštola Petra, který je považován za toho, na kom Ježíš založil svou církev.2 V roce 1045 vyhlásil Řehoř VI. požadavek absolutní poslušnosti papeži týkající se i monarchů a v tomto duchu pokračovali i další papežové. Inocenc IV. o sobě prohlásil, že je z Božího pověření vládce světa a Bonifác VIII. ve své bule „Unam Sanctam“, vydané 1302, ustanovil absolutní poslušnost papeži jako podmínku spásy.

„… tvrdíme, vyhlašujeme a p řesně vymezujeme, že je naprosto nezbytné ke spasení, aby každý lidský tvor byl podřízen Římskému Papeži.“3
Struktura tohoto modelu je ryze hierarchická. Mohli bychom ji vyjádřit

takovouto posloupností autorit:
• papež (včele římské kurie)
• kardinál (sbor kardinálů)
• arcibiskup (v čele arcidiecéze)
• biskup (v čele diecéze)
• farář (v čele farnosti) Jednotlivé úrovně v této struktuře jsou zavázáni plně věřit svým autoritám a
poslouchat je, protože věří, že jsou díky Božímu povolání v oblasti učení a morálky
neomylní.
“Kristus vybavil pastýře (papeže) pro tuto službu charismatem
neomylnosti ve věcech víry a mravů. Tato neomylnost přísluší
2 Horton S., Systematická teologie … str. 561
3 Unam Sanctam …
římskému biskupovi a biskupskému sboru. Věřící jsou povinni k
takovému výroku vnitřně přilnout náboženskou poslušností.”4
Jednotliví služebníci nejsou do svých funkcí voleni, ale jsou tam zvýše

uvedeného d ůvodu dosazováni svými autoritami. 1.1.2 Protestantský model S příchodem reformace, která se danému principu nevykazatelné a

nekontrolovatelné autority vzep řela, se mnohé skupiny křesťanů oddělily od katolické církve. To přirozeně způsobilo nové hledání i v oblasti způsobu uspořádání církve a systému autorit. Některé z nich si zachovaly episkopální formu uspořádání s tím, že všechnu moc nesoustředili na papeže, nýbrž na církevní sněm (koncil). Na vedení se pak podílelo více vedoucích, kteří jakožto biskupové měli stejnou pravomoc i povinnosti vůči církvi.5 To prakticky znamená, že zatímco vkatolickém modelu je vždy autorita zodpovědná jen vyšší instanci, v protestantských modelech je zodpovědná i členské základně.
1.2 Prebysterní forma

Název této formy pochází z řeckého slova „prebysteros“, které se dočeštiny nejčastěji překládá jako „starší“. Tato forma je méně centrálněji vedena než forma episkopální. Sbor jeřízen staršovstvem, které se skládá zřídících starších a vyučujících starších. Nadsborová úroveň vypadá takto:

• staršovstvo sboru – resp. rada starších
• synod – resp. valné shromáždění. Zástupci jsou do všech těchto úrovní voleni kongregací, a to jak zřad duchovních,
tak z řad laiků. Věřící jsou začleněni do sborů a vedeni staršovstvy svých sborů.6
Vznik tohoto modelu je opět spojen s reformací a oddělením skupin křesťanů
od římskokatolické církve.
4 Catechism of the Cathlic Church … čl. 890-891
5 Horton S., Systematická teologie… str. 561
1.3 Kongregační forma

Tato forma církevní správy klade nejv ětší díl řízení do rukou laiků. Tím se velmi podobá demokracii v její ryzí formě. Jednotlivá shromáždění jsou autonomní a jedinou autoritou, které jsou zavázáni poslušností, je Kristus. Sbory také mají své vedení, které je obvykle volenočleny sboru, a může jimi být i za jasně definovaných podmínek odvoláno v případě, že se zpronevěří svému úkolu. Také všechna podstatná rozhodnutí musí být schválena sborem. Jednotliví věřící jsou tedy začleněni do sborů, kde se společně s ostatními podílí na jeho vedení v doposud nejvyšší míře ve srovnání s předcházejícími modely.7
Vznik tohoto modelu je opět spojen s reformací a oddělením skupin křesťanů
od římskokatolické církve.

V zásad ě se dá říci, že protestantismus hledá formy, kde je moc autority rozdělena mezi jednotlivé údy těla Kristova. Tato moc je církví kontrolována, a proto nejvyšším výkonným orgánem je církevní sněm (koncil), resp. členské shromáždění. Naproti tomu katolický princip stojí na zásadě „jednoty moci“, kdy je veškerá moc soustřeďována do rukou nejvyšších autorit, které nejsou církví volitelné, církvi zodpovědné, natož církvi vykazatelné. Nejvyšší autoritu, papeže, tudíž není možné ani volat kodpovědnosti, ani odvolat. Podle kanonického práva je jediným možným způsobem odstoupení buď smrt nebo zřeknutí se úřadu.
1.4 Postkonfesijní-skupinková forma

Jak i sám název této formy napovídá, není tento model naklon ěn denominačnímu uspořádání církve, považuje ho za odklon od původní struktury církve a tím i od toho, co Ježíš pro svou církev plánoval. Ztoho vyplývá, že tato forma uspořádání není příliš zaměřena na „klasickou“ nadsborovou linii. Sbory, které seřídí touto formou, bývajíčasto nezávislé a pokud jsou zapojeny v nějaké denominaci, jedná se obvykle o denominaci, která užívá některý z výše zmíněných modelů uspořádání. V takových případech se v podstatě jedná o „církev v církvi“. Tento „nedostatek“ ovšem tato forma dohání na sborové rovině. Ta je natolik rozvinuta, že jeden sbor dokáže bez vážnějších problémů pojmout tolik lidí, kolik jí dokáže pojmout běžná denominace.
Struktura sama je vždy přizpůsobována podle počtučlenů, ale v „plné verzi“
má pět úrovní. (Při popisu vycházíme z modelu sboru W. Kniesela v Curychu,
7 Horton S., Systematická teologie … str. 562-563

který se využívá i v Apoštolské církvi.) V jednotlivých sborech se model bude podle místních podmínek lišit - hlavně co se týká počtu úrovní a jejich rozsahu. Tuto strukturu, v podstatě kopírující římskokatolický model subsidiarity, bychom mohli vyjádřit následujícímřetězcem:*

• pastor
• vedoucí obvodu
• vedoucí území
• vedoucí pásma
• skupinka.

Dané úrovn ě přitom odpovídají následujícímu popisu:
• Skupinka Jedná se o nejmenší a zároveň nejpodstatnější jednotku tohoto systému. Je

p řirovnávána k živočišné buňce. Očekává se, že skupinka bude neustále růst, a vždy, když dospěje do určité velikosti, se rozdělí. Tento proces se nazývá „multiplikace“. Obvykle by se velikost skupinky měla pohybovat mezi 6-15 osobami.

„ ... když nejmén ě 12-15 věřících navštěvuje pravidelně a závazně skupinku, musí být učiněny konkrétní kroky k dělení. Počet členů skupinky není tím jediným kriteriem, neboť rozhoduje také zralost skupinky.“8
Podle Kuttruff je zapojení členů sboru do skupinek naprosto
nezbytné:

„P říslušnost k domácí skupince je stejně důležitá jako nedělní shromáždění! Domácí skupinka je považována za životně důležitou součást křesťanského života a od každého se očekává, že bude v nějaké domácí skupince.“ 9
Každá skupinka je vedena příslušným vedoucím dané skupinky.
* Viz schéma příloha I
8 Kuttruff S., Všechno o životě… str. 61

„Vedoucí domácí skupinky je osoba: s odpov ědností a schopnostmi, které jsou jí dány od Boha k tomu, aby působila svým vlivem na určitou skupinu Božích dětí za účelem naplnění Božího záměru pro tuto skupinu.“10
Na vedoucího je kromě charakterových požadavků kladen zvláště veliký
důraz co se týká jeho podřízenost vedení:

„Vedoucí skupinky se nesnaží jít za p řáním kázat nebo mít moc tím, že vede domácí skupinku. On je mnohem více důležitým spojujícím článkem mezi vedoucím sboru (pastýřem) a lidmi (ovcemi). Služba vedoucího skupinky je prodloužením služby pastora sboru. V tomto smyslu není vedoucí skupinky žádným pastorem, nýbrž pomáhá, podporuje a zcela jednoduše zastupuje zájmy pastora. Vedoucí skupinky má být ustanoven jen se souhlasem pastora. ... Vedoucí skupinky není nikdy pastoremčlenů své skupinky. To je velmi důležité, neboť v konečném důsledku je to pastor, kdo je zodpovědný před Bohem za svou službu a za splnění svého úkolu. Tím je vedoucí skupinky podřízen vedoucímu sboru a má být v práci skupinky věrný jako v tom, „co mu nepatří“ (L 16,12). Lidé ve skupince jsou „cizím nebo svěřeným majetkem“ za který je vedoucí skupinky zodpovědný. Proto nemá vedoucí skupinky činit nepřiměřené iniciativy v životě „ovcí“ bez souhlasu vedení sboru.“11 Vedoucí skupinky má tedy poměrně velikou zodpovědnost, ale malé pravomoci. Veškerá podstatná rozhodnutí, stejně jako v presbyterním resp. katolickém modelu, musí konzultovat svedením, a poté se zařídit podle jeho instrukcí. Jedním z nejdůležitějších úkolů vedoucího skupinky je vychovávat nové vedoucí skupinky, kterým jednou bude možné při dělení předat jednu její část. Vedoucí „musí sám sebe „zreprodukovat“ tak, aby ostatní mohli jít a dělat to samé.“12 Vztah vedoucího a potencionálního vedoucího je přirovnán vztahu „učitel (mistr)-učedlník“. Volba budoucího vedoucího musí být nejprve konzultována s vedením a až poté může být člen skupinky s tímto záměrem seznámen, pokud je
10 Kuttruff S., Všechno o životě… str. 28
11 Kuttruff S., Všechno o životě … str. 31
ovšem schválen. Volba členskou základnou, resp. rozeznání Božího povoláníčleny
skupinky, není považováno za relevantní.

Je-li potenciální vedoucí vybrán, vstoupí se svým vedoucím do vztahu učednictví. Tento vztah je inspirován Ježíšovým vztahem k jeho učedlníkům. Jak uvádí Kuttruff: „Ježíš investoval sám sebe do svých dvanácti učedníků a převrátil celý svět vzhůru nohama! ... Vzít někoho do učení je způsob, jak vychovat budoucí vedoucí. Důležité: Tvůj učedník se musí účastnit na všem, co děláš.“13 Budoucí vedoucí skupinky by měl být postupně zapojován do vedení skupinky a péči o ni. I on sám by již měl pomalu začít vztah učedlnictví s dalším potenciálním vedoucím. Jedna z rad pro vychovávání nového vedoucího zní takto: „Dohlížej na svého učedníka, jak se začíná věnovat novému učedníku.“14 Důraz na výchovu nových vedoucích je úzce spojen s jedním z hlavních cílů skupinky - multiplikací.
• Pásmo

Pásmo sdružuje 3-5 domácích skupinek. Je vedeno vedoucím pásma, který se stará o vedoucí svých skupinek a je podporován pastorem území. Skupinky jsou obvykle do pásem spojeny na základě místa scházení se.
• Území

Území sdružuje 3-5 pásem, to znamená, že se v n ěm může nacházet až 25 skupinek. Je vedeno pastorem území, který pečuje o vedoucí pásem a sám slouží pod vedením pastora obvodu. Měl by být do služby uvolněn na plný úvazek. Pásma jsou obvykle sdružena do území podle svého územního umístění.
• Obvod

Obvod sdružuje až 5 území. Je veden pastorem obvodu, který pe čuje o své pastory území. Opět by měl být uvolněn pro práci na plný úvazek a spadá pod přímé vedení pastora staršího. Pastor starší (neboli vedoucí sboru) se stará o vedení sboru a věnuje se pastorům obvodů ve spolupráci s koordinátorem skupinek, který je pro tutočinnost uvolněn na plný úvazek a je jeho „pravou rukou“. Počet obvodů o které se pastor starší společně s koordinátorem skupinek starají není již nijak omezen - záleží pouze na velikosti sboru.
13 Kuttruff S., Všechno o životě … str. 46

Výjime čnost tohoto sytému spočívá vtom, že skupinky jsou považovány za základní jednotky sboru. I v jiných strukturách bývají provozovány skupinky, ale spíše jako jedna z aktivit sboru - nikoliv jako jeho základní stavební jednotka. Tento přístup je považován za návrat k učení a praxi první církve a za jediný skutečně funkční způsob, jak docílit růst církve a plnění poslání, které církev dostala. Ostatní způsoby jsou považovány za odklon od původního Božího plánu.
Historii vývoje tohoto modelu je věnována celá následující část.

2 Postkonfesijní model - historickáčást

Postkonfesijní model uspo řádání církve ve formě, jak byl popisován v minulé kapitole, je poměrně novodobou záležitostí. Přesto můžeme v průběhu celé historie vidět různá hnutí, která seřídila velice podobnými principy. V této kapitole se na některé z nich blíže nahlédneme. Ač nám jednotlivé formy mohou připadat značně odlišné, vždy je s postkonfesijním modelem pojí některé ze základních znaků jako: setkávání se v pevně uspořádaných skupinách, hierarchický systém autorit, vychovávání nových členů formou učednictví (každému nováčkovi se věnuje jeden starší křesťan, kterému se opět věnuje křesťan ještě starší než je on ... ) a považování se za hnutí obnovy, které se navrací zpět k Božímu slovu a plní Boží plán, zatímco ostatní modely se v něčem odklonily. Avšak hnutí, která budeme popisovat, bychom mohli jen velmi ztěžka uznat za původce skupinkového hnutí v podobě, ve které ho známe dnes. Mohou nám ale pomoci si uvědomit, že některé principy, které tento model přináší, se vyskytovaly již dříve. To pro nás může být užitečné při studiu skupinkového uspořádání církve (respektive sboru). Přehled, kterým v této kapitole projdeme, není snahou provést vyčerpávající výčet všech hnutí, ve kterých se výše zmíněné rysy vyskytly. Jedná se spíše o průřez hnutími, která jsou v této souvislosti hodná povšimnutí.
2.1 Mnišskéřády

Mnišská hnutí se v církvi za čala objevovat kolem třetího století, i když jejich kořeny bychom mohli vystopovat i v ranějším období. Pokud bychom chtěli stručně shrnout důvody vzniku těchto hnutí, mohli bychom říci, že byly vedeny snahou o návrat k biblickým principům a touhou o očišťování církve, která vždy měla a má sklony k činění kompromisů a vzdalování se Božímu slovu. V této kapitole se podíváme jen na jeden příklad za všechny - řád Tovaryšstva Ježíšova. Zde je princip autority natolik markantní, že nám poslouží jako modelový příklad.
Tovaryšstvo Ježíšovo

Tento mnišský řád byl neoficiálně založen 15. srpna 1534 a po určité době snah a plánování byl oficiálně schválen bulou Regimini militantis Ecclesiae 27. září 1940. Na první pohled by se mohlo zdát, že se jedná jen o další z mnohařádů, které v té době byly. Při bližším pohledu ale zjistíme, že se od nich v některých zásadních věcech lišil. Na rozdíl od ostatních mnišskýchřádů se zavázali absolutní poslušností papeži:

„ Řád se vyznačuje … dokonalou poslušností papeži a naprostému podřízení se jeho plánům a záměrům s celou katolickou církví. Došli k předsevzetí, že se jako organizace dají do služeb papeže, aby je mohl vysílat do všechčástí světa, a to za jakýchkoli podmínek, v jakékoli době, do jakéhokoliv boje nebo úkolu apod. Hlavní zásadou tedy byla bezpodmínečná poslušnost papeži, ať to byl kdokoli. Podle Ińiga to znamená nikdy neodporovat a být vždy k dispozici „jako starcova vycházková hůl nebo jako mrtvola“.15 S tím úzce souvisel i další fakt, a to, že sám řád byl koncipován jako centralizovaná polovojenská organizace. Vedle obvyklých řádových slibů poslušnosti,čistoty a chudoby, měli jezuité navždy skládat slib, že budou vykonávat výhradně příkazyřímského papeže a generála řádu.“16 Z tohoto zaměření vyplývala i struktura řádu. Konečnou autoritou byl pro jezuity sám papež. Ten jim však nevelel přímo, ale své rozkazy předával generáloviřádu, který poté celý řádřídil. Pod ním bylyčtyři třídy mnichů: třída profesorů, třída duchovních pomocníků, třída učitelů a studentů a třída nováčků.
Všemi tídami řádu prostupuje jeden naprosto nepřehlédnutelný rys -
požadavek absolutní poslušnosti.

”V ěrnost Vatikánu překračuje meze fanatismu, jak můžeme snadno zjistit z Ignácových Pravidel k církevnímu smýšlení. Uvádím tu alespoň úryvek: Prvním pravidlem jest, že musíme míti ducha připraveného a ochotného uposlechnouti - odložíce veškerý úsudek vlastní - ve všem pravé choti Krista, Pána našeho, jíž jest naše svatá matka, církev hierarchická. ... (Pravidlo č.1) Abychom si ve všem správně počínali, musíme vždy držeti, že o bílém, které já
15 Malachi M., The Jesuits … str. 160
16 Polák F. Novotný J., Tajné dějiny … svazek 1, kapitola 3.4
vidím, jest mi uvěřiti, že je točerné, jestliže to církev hierarchická
rozhodne. ... (Pravidloč.13) ”17
A právě tento důraz jezuitům umožnil dosáhnout výsledků, o kterých se

jiným ani nesnilo.
• Třída nováčků - noviců Jednalo se o nejnižší třídu. Novici - jak byli nazýváni noví členové - v této třídě

strávili dva roky intenzivní a d ůkladnou přípravou, než byli přijati do třídy učitelů a studentů. Novicové neměli téměř žádná práva (podobně jako všichni ostatní i ve vyšších třídách) a jejich hlavním a jediným cílem bylo připravit se natolik, aby byli v budoucnu použitelní pro plnění úkolů v řádu. Také byl každý z noviců podřízen spolu s několika dalšími novici někomu ze třídy učitelů a studentů. Novic nesměl nic udělat a ani nikam jít bez jejich svolení.
• Třída učitelů a studentů (neboli scholastiků)

Jednalo se o nejpo četnější skupinu řádu. Do této třídy postupovali novici po ukončení své dvouleté přípravy. Každý scholastik byl opět podřízen někomu z učitelů. Chtěl-li někam jít, nesměl tak učinit sám, ale dostal k tomu průvodce. Ani učitelé nesměli vycházet sami, ale museli jít vždy alespoň dva nebo tři.
• Třída duchovních pomocníků

Tato t řída byla mezistupněm mezi třídou učitelů a studentů a třídou profesorů. Její členové obvykle zaujímali důležitá místa v klášterech, drželi dozor nad třídou učitelů a studentů a sami se opět zodpovídali svým autoritám, které nejčastěji patřily do třídy profesorů. Pochopitelně od nich opět byla vyžadována absolutní poslušnost a vykazatelnost.
• Třída profesorů

Jednalo se o nejmén ě početnou skupinu. Byli podřízeni přímo generálovi řádu a jeho pomocníkům a nesměli udělat nic bez jejich schválení. Skládali slib jak generálovi řádu, tak i přímo papežovi v jeho přítomnosti. Zastávali ty nejpodstatnější funkce a plnili ty nejnáročnější úkoly.
17 Alighiero T., Tajná moc… str.7
• Generál řádu

Generál byl nevyšší hlavou řádu a vykonavatelem úkolů od papeže. Měl plnou kontrolu nad členy svého řádu nejen co se týká jejich jednání, ale byli povinni se mu zpovídat i ze svých vnitřních pohnutek. Na pomoc si bral tajemníka, který za něj vykonával většinu úkolů, ale přitom neměl generálovu moc. Obvykle měl generál k ruce ještě několik dalších asistentů a prokurátorů. Generál byl do funkce volen kongregací sestávající se z profesorů. Ti také měli právo ho odvolat, ale nikdy k tomu nedošlo. V tomtořádu tedy můžeme vidět veliký důraz na pevnou strukturu a absolutní poslušnost člověku. Poslušnost byla absolutní, sjedinou výjimkou kromě hříchu. Veškerá péče očleny byla vykonávána – podobně jako ve skupinkovém sboru - formou učednictví, kdy se jeden člen vyšší třídy věnoval několikačlenům nižší třídy, a také on sám byl zase spolu s několika svými bratry pod dozorem člena z vyšší třídy než sám byl.
2.2 Pietismus

Pietismus spat řil světlo světa v sedmnáctém století. V této době již pomalu opadal dřívější reformační zápal a měnil se spíše jen ve scholastické akademické diskuse. Hloubka duchovního života se opět stávala mělčí. V této době vyrostl Filip Jakub Spener a díky vlivu literatury zaměřené na osobní zbožnost se dal na dráhu duchovního v luterské církvi. Jakočerstvě ordinovaný farář dospěl k závěru, že křesťané potřebují prohloubení svého duchovního života. Napsal útlou knížku „Pia desideria“ (v překladu Zbožná přání), ve které poukazoval na nedostatky církve a navrhoval způsob její reformace. Právě také z názvu této knihy pochází slovo „pietismus“.

„Spener stanovil šest konkrétních zásad:
1. Používej Boží slovo tak, aby prohloubilo tvou osobní zbožnost.
2. Povzbuzuj všechny věřící k tomu, aby se cvičili ve všeobecném
kněžství.
3. Pěstuj bratrskou lásku, ne jen intelektuální známost křesťanské
víry.
4. Duchovní spory veď pouze tehdy, chceš-li získat srdce určitého

č lověka; nikdy ho však neubíjej argumenty.
5. Vzdělávej faráře jak v teologickém poznání, tak i zbožnosti.
6. Svým kázáním usiluj o poučení křesťanů v oblasti víry a jejího
ovoce.“18

Spener za ú čelem prohloubení duchovního života začal organizovat setkání malých skupinek, které nazýval „collegia pietatis“. Byla to konverzační setkání zaměřená na výklad Bible, napomínání a modlitbu. Jako vzor pro tato setkání byla považovánačtrnáctá kapitola první epištoly Korintským. Setkávali se po domech a tímto způsobem se pietistické hnutí šířilo napříč celou luterskou církví. Tato setkání Spener považoval za nezbytná, protože se domníval, že lidé nejsou schopní čerpat z Bible skrze tradiční nedělní shromáždění. Spener se snažil udržet tato setkávání pod záštitou církve mimo jiné i tím, že na nich zakazoval vysluhování Večeře Páně. Přesto se tyto skupinky stále více oddělovaly od církve a stávaly se značně radikální. Snad právě proto na tyto collegia pietatis byly velmi rozdílné reakce. Jednak byly nadšeně přijímány jejími účastníky a na druhou stranu těžce neseny církví. Pietismus se se svými skupinkami stal inspirací pro mnohá další hnutí. Jako příklad si můžeme uvést třeba hnutí Moravských bratří nebo metodismus, o kterém bude následující část. Můžeme tedy vidět zaměření na život v malých skupinkách, které se snažily navrátit k biblické praxi a od kterých se očekával rozvoj a obohacení, které nebylo možné dosáhnout v rámci tradičních bohoslužeb. To mnohočlenů skupinek později vedlo k odtržení od církve a téměř nepřátelskému postoji vůči ní. Tyto skupinky však sloužily vzájemnému budování ve víře a nebyl vnich patrný princip pyramidální hierarchie Nicméně Spenerův důraz na „nekonfrontační“ dialog resp. zákaz argumentovat ve věcech víry a odpor vůči etablovaným strukturám v mnohém připomíná dnešní skupinkové hnutí.
2.3 Metodismus

Metodismus je hnutím, které v jeho institucionalizované podob ě známe dodnes. Za těch pár století od svého vzniku se do jisté míry změnil. Zde se podíváme na jeho zrod a počáteční podobu, v jaké jej založil John Wesley se svými spolupracovníky.
John Wesley se narodil roku 1703 a jeho otec byl farářem v Anglikánské
církvi. John společně se svým bratrem Charlesem studoval v Oxfordu a rozhodnul
18 North B. J., Dějiny církve … str. 183

se pro dráhu duchovního. Po návratu z Oxfordu se postavil do čela skupiny, kterou založil Charles a která se zabývala studiem Písma. Podle toho byli hanlivě nazýváni Bibliomolové, Bigoti, Snaživci a díky svému systematickému přístupu také Metodisté. Později odjel jako misionář do Georgie, kde se setkal s Moravskými bratry. S nimi se dále sbližoval i po svém návratu do Anglie. To ho na modlitebním shromáždění 24. května 1738 přivedlo až ke znovuzrození. Jeho život se radikálně změnil a on začal kázat pod širým nebem, protože mu nebylo umožněno sloužit na anglikánských shromážděních. Dále však zůstával v anglikánské církvi a z ní se metodisté vyčlenili až po jeho smrti. Na sklonku roku 1739 za Johnem přišlo osm nebo deset lidí, kteří toužili po spasení, a žádali Weslyho, aby je vedl. Wesley se s nimi tedy začal pravidelně setkávat. Díky tomu, že přicházeli stále noví a noví lidé, se začal počet skupinek zvyšovat až se rozrost v celé hnutí.
Členové se setkávali v malých skupinkách zvaných třídy. V každé třídě bylo
zhruba 12 lidí. Třídy byly vedeny vedoucím, který měl následující povinnosti:

„1. Navšt ěvovat každéhočlena třídy nejméně jednou týdně, aby zjistil, jak duchovně prospívá; udílet rady, napomínat, potěšovat nebo povzbuzovat, jak koho je třeba; přijmout, co kdo je ochoten dát na potřebu chudých. 2. Scházet se jednou týdně s kazatelem a s důvěrníky společenství a podávat kazateli zprávu, kdo je nemocen, nebo kdo nežije spořádaně a nechce se dát napomenout; dávat důvěrníkům peníze, které v uplynulém týdnu obdržel od členů své třídy; a předávat seznam příspěvků jednotlivýchčlenů.“19 Podmínkou pro přijetí do těchto společenství byla touha „utéci budoucímu hněvu, aby byli spaseni od hříchů.“20 Ta měla být poznána po ovoci - byla určena kritéria,čeho se mají vyvarovat, která směřovala k jedinému cíli - posvěcení. Od člena se opět očekávalo, že se bude jeho víra projevovat prakticky a že se bude zúčastňovat všech společných setkání.
Pravidla skupin jsou natolik zajímavá, že si je uvedeme v plném znění:
„Pravidla skupin, sepsaná dne 25. prosince 1738
19 Wesley J., Deník Johna Wsleyho … str. 159
20 Wesley J., Deník Johna Wesleyho … str. 159

Ú čelem našich shromáždění je poslušnost Božího příkazu: „Vyznávejtež se jedni druhým z hříchů a modlete se jedni za druhé, abyste uzdraveni byli.“

Proto chceme:
1. shromažďovat se nejméně jednou týdně,
2. přicházet přesně ve stanovenou hodinu, nebrání-li nám nějaký
mimořádný důvod;
3. začínat (pokud jsme přítomni) přesně v určenou hodinu písní
nebo modlitbou;

4. mluvit každý jeden po po řádku, otevřeně a jasně o pravém stavu své duše, o všech přestupcích, kterých jsme se dopustili v myšlenkách, slovech nebo skutcích, a o pokušeních, která jsme od poslední schůzky okoušeli;
5. zakončovat každé shromáždění modlitbou podle potřeby
každého přítomného;

6. vyzvat n ěkoho z přítomných, aby mluvil nejprve o sobě, a potom dát po pořádku tolik otázek, kolik se jich naskytne vzhledem k jejich stavu, hříchům a pokušením.
Několik otázek navržených pro každého, než je mezi nás přijat,

m ůže být:
1. Máš odpuštění hříchů?
2. Máš pokoj s Bohem skrze Pána našeho Jezukrista?
3. Svědčí Duch Boží tvému duchu, že jsi dítkem Božím?
4. Je Boží láska vylita v tvém srdci?
5. Nemá žádný hřích, vnitřní nebo vnější nadvládu nad tebou?
6. Chceš znát své chyby?
7. Chceš znát všechny své chyby a to jasně a cele?
8. Chceš, aby ti každý z nás čas od času řekl, co si ve svém srdci o
tobě myslí?

9. Uvaž! Chceš, abychom ti řekli, co si o tobě myslíme, čeho se obáváme, co jsme o tobě slyšeli?
10. Chceš, když tak činíme, abychom se dostali co nejblíže, abychom ťali do živého a prozkoumali tvé srdce do hloubky?

11. Chceš a jsi ochoten být v tomto p řípadě a ve všech případech naprosto upřímný, budeš mluvit o všem, co máš na srdci bez výjimky, bez zatajování a bez výhrad?
Každou z těchto otázek lze klást tak často, jak to vyžadují
okolnosti; tytočtyři při každém shromáždění:
1. Jakého vědomého hříchu jsi se od posledního shromáždění

dopustil?
2. S jakým pokušením jsi se setkal?
3. Jak jsi byl vysvobozen?
4. Co jsi myslil,řekl nebo učinil, o čem jsi na pochybách, zda je to
hřích či nikoli?“21

Jako hlavní rysy tohoto spole čenství můžeme vidět uspořádání do tříd ve kterých byly velmi úzké a osobní vztahy. Členové byli jeden druhému a svému vedoucímu zodpovědní za svůj způsob života a vzájemně se ovlivňovali. V tom na ně dohlížel jejich vedoucí. Ten neměl prakticky žádné pravomoci a plně podléhal autoritě kazatele.
2.4 Hnutí pozdního deště

Hnutí pozdního dešt ě vzniklo na půdě letničního hnutí, které vzniklo v polovině dvacátého století v rámci „probuzení uzdravování“ po druhé světové válce v Kanadě. Za datum jeho zrodu je považován rok 1948. Začalo na Biblické škole zvané Sharon v North Battlefort Saskatchewan v Kanadě, kterou založili George Hartwin a Percy G. Hunt spolu s Georgem Warnockem. Odtud se hnutí velmi rychle rozšířilo po celé severní Americe a následně i na mnoho míst po celé zeměkouli. Zároveň s tím, jak se hnutí šířilo a vyvíjelo jeho učení, rostla i opozice proti němu. Ta se vystupňovala natolik, že hnutí víceméně umlčela. Jeho doktríny a vliv ale přetrvaly a ovlivnily mnohá další hnutí.
V hnutí samotném existovalo mnoho vlivů a odchylek v učení, ale základ byl
shodný. Spočíval vpřesvědčení, že starozákonní Izrael byl nahrazen novozákonní
21 Wesley J., Deník Johna Wesleyho … str. 161-162
církví, a proto se všechna proroctví o obnově Izraele vztahují na církev. Z toho
plyne, že na konci dějin musíme čekat velikou obnovu církve.

"Všechna p ředcházející vylití měla své význačné pravdy. Lutherova pravda ospravedlnění z víry, Wesleyova o posvěcení, baptisté učili premilleniální (sic!) návrat Krista, Misionářská aliance Božské uzdravení. Letniční vylití obnovilo křest Duchem svatým do legitimní polohy. Nastávající vylití bude mít znaky všech předchozích pravd plus všechny manifestace devíti darů Ducha ve světovém měřítku, ba ani svět za apoštolů o tom nesvědčil. Toto probuzení bude krátké a bude posledním před vytržením církve." Warnock zde učil, že se křesťané "naddenominačně" sjednotí, neviditelně se do nich inkarnuje Kristus, vírou obdrží nesmrtelnost, svrhnou z nebesďábla a na zemi ustaví Boží království, což později shrnul do své prvotiny "The Feast of Tabernacles."22
Hnutí samo vzniklo na základě proroctví, a těm, kdo by je ignoroval, bylo
určeno následující varování:

„Jestliže nebudete Pána vt ěchto věcech poslušní, dejte pozor, aby vaše dny neskončily vzármutku a vy nešli brzy do hrobu… Kvapně mne poslechni a já v tobě obnovím své dary. Jáčas odčasu označím ty, kteří jsou připraveni obdržet dary mého Ducha. Tito je obdrží skrze proroctví a vložení rukou starších.“23 V kostce se dáříci, že hnutí vidělo církev jako tu, která odbočila z Božího směru a upadnula do zajetí denominací, zatímco sama sebe chápalo jako krok správným směrem směřující k obnově a naplnění Božího plánu. V tomto směru se tedy shoduje i se sebepochopením skupinkového hnutí, které se též vidí jako vrchol, resp. kvalitativně nový stupeň reformace. Rovněž zde byl silný důraz na autoritu nového druhu apoštolů, kterým bylo třeba vyznávat hříchy a kteří si křesťany, kteří pocházeli z klasických denominací, podmaňovali v novodobé struktuře církve. George Warnock, hlavní teolog obnovy, chápal vyjití z denominačního systému a přeskupení jako shromáždění Izraelských kmenů v Jeruzalémě, při slavnosti stánků.
22 Riss M. R., Latter Rain

„Ve svátku stánk ů máme nádherný obraz jednoty Svatých. Při této pozoruhodné příležitosti musel každý Izraelita opustit své obydlí, statek, stádo i obchod a shromáždit se vulicích Jeruzaléma nebo podél hlavních cest a bydlet sedm dní vmalém skromném obydlí, které měl konstruovat zvětví a listí stromů... Kdyby jen Boží svatí mohli vidět slávu svátku stánků, která se už dokonce před námi objevuje, nemohli by pochybovat, nebo se bát o své malé oplocené sektářské skupiny a dělení, a radostně by se shromáždili v ulicích Jeruzaléma a slavili tento vznešený svátek.“24 Samotná reformace měla vyvrcholit zničením denominačního, modlářského systému, který bude nahrazen novým, apoštolsko – prorockým řádem. Tento pak opanuje svět a přivítá z nebe Krista, který se skrze svého Ducha inkarnuje do církve.

„ Den odplaty je na dosah ruky a soud musí začít od domu Božího. Modlářský církevnický systém je odsouzen! Prorocké slovo bylo dáno proti Jerobeoámovu oltáři Volal proti oltáři na Hospodinův pokyn: "Oltáři, oltáři, toto praví Hospodin: »Hle, Davidovu domu se narodí syn jménem Jóšijáš. Ten bude na tobě obětovat kněze posvátných návrší, kteří na tobě pálí kadidlo. Budou se na tobě spalovat i lidské kosti.«" (1Kr13,2) Aronova hůl pohltí hole kouzelníků ve dne Zjevení Krista a struska bude oddělena od zlata a stříbra domu Léviho… Pán, kterého hledáte, náhle vstoupí do svého chrámu, usedne a pročistí zlato a stříbro, pročistí syny Léviho a pročistí je jako sečistí zlato a stříbro a budou patřit Hospodinu a spravedlivě přinášet obětní dary. (Mal 3, 1-3)Vstoupí do svého chrámu, do církve živého Boha!… Větší než Šalomoun je zde! Větší sláva než domu Šalomounova se vtu hodinu zjeví mezi jeho svatými.“. Podobné spekulace nakonec vedly největší letniční církev Assemblies of God ke kritice hnutí a vydání oficiálního odmítavého stanoviska, které kritizovalo jak nekorigovatelnou autoritu novodobých apoštolů, tak novodobou eschatologii hnutí. Zacitujme vyjádření generálního koncilu zroku 1949, které v hnutí kritizovalo tyto hereze:
1. Příliš zdůrazněné učení o duchovních darechči moci Ducha,
získaných skrze proroctví a vzkládání rukou.
2. Chybné učení, že je církev založena na dnešních apoštolech a
prorocích.

3. Extrémní učení, obhajované "novým řádem" o vyznávání hříchůčlověku a vysvobození, dávající člověku privilegia, náležející pouze Kristu.
4. Chybné učení o udělení daru jazyků jako speciálního vybavení
pro misijní službu.
5. Extrémní a nebiblická praxe sdělení nebo uložení osobního
vedení skrze osobní proroctví.

6. Další zápasy a pokřivení biblického výkladu, které jsou v rozporu s učením a praxí mezi námi přijímanými. 25 Stejné body Assemblies of God adoptovali ve své doktrinální pozici ze srpna
2 000”26, když kritizovali tzv. “hnutí probuzení poslední doby”, které viděli vkontextu apoštolsko – prorocké reformace – viz. kapitola 4.1 a 5.1.
25 The 1949 General Council of the Assemblies of God, in Seattle, Washington
26Endtime Revival …
2.5 Charismatickéhnutí

Na po čátku sedmdesátých let dvacátého století propuklo v USA nové probuzení doprovázené projevy charismat podobně jako tomu bylo počátkem devatenáctého století v letničním hnutí. Proto také někdy bývá nazýváno druhou vlnou Ducha svatého. Za otce tohoto hnutí je považován Denis Bennet, episkopální farář z Kalifornie. Ten 3. dubna 1960 ohlásil svému sboru, že přijal plnost a moc Ducha svatého a obdržel dar jazyků. Toto hnutí se šířilo prakticky napříč celým spektrem denominací a vzhledem k tomu, že nemělo pevně stanovené učení, poskytovalo prostor pro vznik různých nauk a směrů. Díky touze po jednotě dávali charismatici stranou svou tradici a učení, a proto mohly některé z nauk a směrů, které přicházely, ovlivnit většíčást hnutí. Znakem hnutí byl také fakt, že ač se jím ovlivnění lidé setkávali i nad rámec svých denominací, nejevili výraznou snahu opustit je. Jedním zvýrazných směrů vrámci charismatického hnutí bylo Pastýřskoučednické hnutí. Jeho zakladateli a zároveň i duchovními vůdci byli Don Basham, Ern Baxter, Bob Mumford, Derek Prince a Charles Simpson. Hnutí vzniklo kolem roku 1970 a získalo pyramidální strukturu. Jak uvádí Franc:

„ Hnutí získalo … strukturu „učednické pyramidy“ a princip vzájemné vydanosti, včetně nemožnosti činit jakékoliv osobní rozhodnutí bez konzultace s duchovní autoritou, již nebylo vyžadováno jen na rovině horizontální, ale též na rovině vertikální. To znamená, že mladí charismatici, kteří v té době k Pastýřskému hnutí konvertovali, byli začleňování do tzv. „skupinek“ (home churches) po deseti až dvanácti lidech. Každá z těchto skupinek měla svého vedoucího, který byl zase podřízen vedoucím skupinek. Nad nimi stáli další, a nade vším dominovalo pět vůdců se společnou vizí.“27 Učednictví v tomto systému postupně nabralo velmi vyhraněné podoby, kdy učedník musel ve všem poslouchat svou autoritu a ta mu měla právo mluvit i do jeho rodinného života. Díky neustálému vyhrocování situace došlo až k tomu, že se sami charismatici začali stavět proti pastýřsko-učednickému hnutí.
Učení Pastýřsko-učednického hnutí z velkéčásti vycházelo z doktrín hnutí
Pozdního deště a dále je rozvíjelo a doplňovalo. Nebudeme je zde jednu po druhé
27 Franc A., Cizí oheň … kapitola V. - Derek Prince, učitel národů?

rozebírat, ale zastavíme se pouze u n ěkterých, které pro nás mohou být užitečné zmínit. Charismatické hnutí (a tím i Pastýřsko-učednické hnutí) bylo viděno jako počátek obnovy v analogii s učením Pozdního deště. Také byla s oblibou požívána pasáž z Ezechiele o údolí suchých kostí, přičemž v jejich vzkříšení bylo viděno spojení křesťanů napříč všemi denominacemi (klouby) na základě duchovních smluv (šlachy) pod vedením jednotlivými služebnostmi (svaly). Naplnění Duchem potom mělo zahájit poslední žeň, kterou charismatické hnutí tradičně chápe jako „probuzení poslední doby“. Charismatické hnutí tedy vidíme jako hnutí usilující o sjednocení Božího lidu pomocí darů Ducha svatého za účelem velikého probuzení posledních dnů. Hnutí snad poprvé v historii protestntismu zašlo až tak daleko, že jako první učinilo krok ke sjednocení i sřímskokatolickou církví. Pastýřsko-učednické hnutí vyrůstá na jeho základech a navrhuje systém učednictví a struktury církve za účelem dosažení její plné, instituční jednoty.
2.6 Katolická charismatická obnova a II. Vatikánský koncil

Charismatické hnutí se nevyhnulo ani Katolické církvi. Pokud se chceme dostat až ke kořenům této odnože charismatického hnutí, musíme se vrátit do roku 1962 na II. Vatikánský koncil. Na zahájení tohoto koncilu pronesl papež Jan XXIII. modlitbu k Duchu svatému: „Božský Duchu, obnov v naší době zázrak nových letnic a dej, ať svatá církev v jednomyslné a neustálé modlitbě spolu s Ježíšovou matkou Marií a pod vedením sv. Petra rozšíří na zemi vládu Božského Spasitele, vládu pravdy a spravedlnosti, vládu lásky a pokoje. Amen.“28 Dalším významným krokem tohoto koncilu byla výzva k ekumenismu. Ta je zaznamenána v dokumentu Unitatis redintegratio z roku 1964. V něm je deklarována touha po obnovení jednoty mezi všemi křesťany. Katoličtí věřící jsou vyzváni, aby se:

„horliv ě účastnili ekumenického díla. „Ekumenickým hnutím“ se rozumějí jednání a podniky, které vznikají podle různých potřeb církve ačasových okolností a jsou zaměřeny k podporování jednoty křesťanů.“29 Cílem toho je, „aby touto cestou byly ponenáhlu překonány překážky bránící dokonalému církevnímu sjednocení a aby se všichni křesťané shromáždili v jednom slavení Eucharistie a sdružili v jednotu jedné a jediné církve, v jednotu, kterou své církvi
28 Lukavská K., Stručná historie … část I
29 Dekret o ekumenismu Unitatis …
Kristus od počátku daroval a o níž věříme, že subsistuje
neztratitelně v katolické církvi ...“30
To otevřelo dveře a připravilo půdu pro přijetí charismatické obnovy
katolickou církví.

Charismatické hnutí v katolické církvi za čalo v únoru roku 1967, kdy modlitební skupina studentů a profesorů z katolické univerzity Duquesne v Pittsburghu zažila na jedné ze svých víkendových akcí vylití Ducha svatého. Reakce na tuto událost byly v první chvíli velmi rozpačité a to i mezi těmi, kteří ji osobně zažili. V následujících měsících se ale podobné zkušenosti začaly velikou rychlostí na půdě katolických univerzit šířit a následně byly Katolickou církví přijaty a oficiálně zaštítěny autoritou belgického kardinála Leona J. Suenense a německého teologa Heriberta Mühlena pod názvem „Katolická charismatická obnova“.

„ Členové společenství jezdili po jednotlivých univerzitách a pořádali modlitební setkání ... Zvláštním darem, který tato setkání přinesla, byla především realizace výzev Druhého Vatikánského koncilu k ekumenismu. Na „katolická“ charismatická setkání přicházeli bez problémů nekatoličtí křesťané. Tento ekumenický rozměr paradoxně v Obnově do jisté míry vyhasl v době, kdy byli charismatici církví přijati a pozváni k tomu, aby modlitební setkání přemístili do farností. Silný smysl pro ekumenismus byl tak především zachován v komunitách, které z prostředí Obnovy vzešly a které jsou bezpochyby dalším velkým darem Obnovy církvi.“31 Charismatičtí katolíci neměli od začátku v úmyslu opouštět svoji denominaci a naopak se zdálo, že je jejich charismatické zkušenosti upevňovaly v jejich katolické orientaci, včetně mariánské úcty. Charismatické hnutí v rámci Katolické církve trvá až do dnes a vyznačuje se silnou Mariánskou úctou a velkou touhou po svátostech. Můžeme tedy vidět, že II. Vatikánský koncil otevřel dveře katolické církve charismatickému hnutí, které se zde, ve spojení s ekumenismem, velmi dobře uchytilo. Cílem hnutí je pak sjednocení všech věřících pod záštitouřímskokatolické církve.
30 Dekret o ekumenismu Unitatis …
31 Lukavská K., Stručná historie … část II

P řestože se tím dopustíme lehkého odbočení od tématu, stojí za to podotknout, že snahy o sjednocení všech věřících pod záštitouřímskokatolické církve vždy nevycházely jen z ní samé. Také od "světového ekumenického hnutí", profilujícího se pod hlavičkou Světové rady církví, jižřadu let existují snahy o splynutí jednotlivých denominací a o instituční splynutí s římskokatolickou církví. V podstatě existuje několik modelů, na jejichž uskutečňování se aktivně pracuje. Zde si uvedemečtyři z těchto modelů: 1. Konciliární společenství: jde o návrh Světové Rady Církví z roku 19681975. Připomíná myšlenku významného německého protifašistického bojovníka a teologa Dittricha Bonhoeffera, vycházející z „eucharistického společenství“. Je zajímavé si zde povšimnout, že tato snaha se objevila těsně po vatikánském koncilu, kdy papež Jan XXIII žádal Ducha svatého o přímluvu Marie za shromáždění církve pod petrský úřadřímského biskupa. Dle Filipiho:

„Myšlenka byla nepochybn ě inspirována vzpomínkou na návrh Dietricha Bonhoffera (1906-1945), který již v roce 1943 požadoval „velký ekumenický koncil svaté církve Kristovy z celého světa, který by slovo o míru řekl tak, že je svět - i se skřípěním zubů - uslyší.“ (Tento Bonheofferův plán mírového koncilu sehrál svou roli také v počátcích "pražské" Křesťanské mírové konference koncem let padesátých.) Nepřeslechnutelně se tato Bonhoefferova formulace ozývá ve vystoupení německého fyzika C.F.von Weizsackera v r. 1985: „Na ekumenickém koncilu, svolaném za mír, musí křesťanské církve ve společné odpovědnosti říci takové slovo, že je svět nebude moci přehlédnout.“ Myšlenka si záhy získala stoupence v nejrůznějších částech světa.. Výraz „koncil“ byl opuštěn a nahrazen označením „konciliární proces“; tím byla myšlenka otevřena i katolickému a pravoslavnému pojetí, jež chápe „koncil“ specifickým způsobem, ale zároveň byla zdůrazněna závaznost a autoritativnost celého projektu, který již dříve (1983) si získal podporu valného shromáždění SRC ve Vancouveru; tam se hovoří o vzájemném závazku (covenant) církví. Také tématický rozsah projektu byl rozšířen - vedle otázky míru do něj vstoupila i otázka spravedlnosti a životního prostředí.“32
32 Filipi P., Církev a církve ... str. 163-164

2. Smí řená rozdílnost: vychází z probuzeneckých kořenů 19. století. Konfese zde mají být zbaveny rozdílných dogmat. Podle Filipiho jde o „fundamentální shodu ve věci víry, svátostí a úřadů; není potřebí, aby církve institučně splynuly, aby se vzdaly svých specifických tradic a důrazů“.33 I v tomto návrhu byly vznášeny pochyby, které ukazovaly, že jednota bez rozdílů spěje k uniformitě a že se v podstatě jedná o protimluv. Nicméně uspokojivá odpověď, jak tento paradox úspěšně vyřešit, se nenašla.
3. Návrh Friese-Rahnerův: tento návrh pochází od jezuitského teologa
Karla Rahnera, který, dle Filipiho, navrhuje, že:

„všechny díl čí církve uznají smysl a právo petrovské služby římského biskupa jako granta jednoty v pravdě a lásce, a na druhé straně se papež výslovně zaváže uznat a respektovat samostatnost dílčích církví a své magesteriální autority bude užívat pouze způsobem, jakým svá rozhodnutí učiní všeobecný koncil celé církve...“34 I tento návrh, který navrhuje relativně samostatné církve spojené s úřadem papeže, navazuje na předchozí modely vytvořené Světovou Radou Církví v šedesátých, respektive sedmdesátých létech. Přes různé formulace, které kulantně obcházejí skutečnost faktické rekatolizace protestantismu, zde nelze nevidět snahu o podrobení protestantů v hierarchii katolické autority náměstka Kristova. Tento návrh je však zvláštní v tom, že počítá pouze s velkými a etablovanými církvemi a malé, svobodné církve a sbory, dává na úroveň sekt. Rahner přímo píše:

„menší svazy církví nebo sekty (sic!), i když by vyjád řily zásadní vůli k jednotě. Tato menší církevní společenství by do vyčištěné krajiny církve v jednotě a rozdílnosti... nezapadala, protože jsou přec příliš malá, protože by přinesla jen málo substance křesťanské zkušenosti a křesťanského života...“35 4. Cullmannova teze: podle ní by byla zachována suverenita jednotlivých církví. Jedná se zatím o zatím nejliberálnější model. Jednoty je zde dosaženo pneumatologicky a charismaticky, což má v praxi znamenat, že církve jednotlivých konfesí tvoří obraz těla. Jednotlivým tradicím jsou dány specifické dary a specifické údy, a teprve v jejich harmonickém spojení skrze Ducha svatého může

33 Filipi P., Církev a církve … str. 165
34 Tamtéž … str. 166
35 Tamtéž … str. 168

vzniknou jednota v rozdílnosti. Nenechme se však mýlit tím, že tato p ředstava, která je hojně rozvíjena zejména v charismatickém hnutí, postrádá instituční rámec. Cullmann sice velmi opatrnými slovy, avšak přece, vidí spojení církví „prostřednictvím petrského úřadu...“, který je zbaven dogmat.36 Avšak už samotná existence papežského úřadu je podstatným dogmatem, které je pro řadu protestantských církví dodnes nepřijatelné.
36 Tamtéž … str. 168-169

3 Postkonfesjiní model – současný přehled

Skupinkových sbor ů najdeme po světě, zvláště v poslední době, velmi mnoho. Není v našich silách a ani není našim cílem je všechny vystopovat a popsat. Podíváme se pouze na několik nejznámějších a pokusíme se vytvořit si o nich základní přehled.
3.1 Korejskýmegasbor
Korejský megasbor Yoido Full Gospel Church je největším sborem vJižní
Koreji. Jeho zakladatelem a prvním pastorem je Dr. David Yonggi Cho.

Cho se narodil 14.2.1936 v buddhistické rodin ě. Byl nejstarší z pěti bratrů a čtyř sester a jeho otec byl podnikatel. V sedmnácti letech zjistil, že má tuberkulózu a lékaři mu dávali jen tři měsíce života. To ho vedlo k hledání pomoci v duchovní oblasti a po tom, co zjistil, že mu buddhismus není schopen pomoct, se ho zřekl a volal k neznámému Bohu. Několik dní nato se setkal s kamarádkou své sestry, která byla křesťanka, a ta ho přivedla ke znovuzrození. Cho nezemřel a po šesti měsících byl plně zdráv. „Cho usiloval o to stát se lékařem, ale uprostřed noci se mu zjevil Ježíš oblečený jako požárník, povolal ho ke kázání a naplnil ho Duchem svatým.“37 Cho tedy začal pracovat jako překladatel pro jednoho amerického misionáře a následně dostal stipendium ke studiu na Full Gospel Bible College v Soulu, kterou ukončil roku 1958. Založil sbor, který do roku 1961 vyrostl do počtu šesti set členů. V roce 1961 si vytýčil cíl vybudovat největší sbor v Koreji s vírou, že je to Boží vůle. Do naplnění tohoto cíle se pustil svelikým zápalem a nadšením. Nakládal si na sebe ale moc úkolů a tak se roku 1964 (kdy jeho sbor dosáhnul počtu 2400členů) díky přepracování nervově zhroutil. Zpětně tuto svou snahu zhodnotil takto:

„V roce 1961 Jsem se rozhodl vybudovat nejv ětší sbor v Koreji. V té době jsem si myslel, že to dělám pro Boha, ale dnes jsem si uvědomil že jsem to dělal jen na základě svých vlastních ambicí. To se ukázalo jako neštěstí. Bůh mě musel nechat selhat, abych se k
37 Burgess McGee, Dictionary of Pentecostal … str. 161
němu ve své nouzi obrátil a dovolil mu vybudovat jeho vlastní církve
- jeho způsobem.“38

Cho se za čal modlit a hledat cestu jak má svůj sbor vést dále. Během studia knihy Skutků přijal vizi rozdělení sboru do domácích skupinek a vytvořil systém pro celý sbor. Jako vedoucí jednotlivých domácích skupinek chtěl ustanovit diákony. Problém nastal, když jim tento svůj plán přednesl. Všichni s ním sice teoreticky souhlasili, ale z různých důvodů (převážně osobních) se do něj nikdo z nich nechtěl zapojit. Cho po modlitbách a hledání co dál přijal další vizi - ustanovit jako vedoucí skupinek ženy. Pro něho samotného to bylo docela šokující a nebyl schopen to přijmout až do chvíle, kdy k němu – dle jeho slov - promluvil Bůh:

„Yonggi Cho, z koho jsem se narodil?“ „Z ženy, Pane,“ odpověděl jsem. „A na čím klíně jsem byl vychováván?“ „Na klíně ženy.“ „A kdo mě následoval při mé službě a pomáhal my v mých

pot řebách?“ „Ženy,“řekl jsem. „Kdo se mnou zůstal až do poslední chvíle při mém ukřižování?“ „Ženy.“ „Kdo přišel pomazat mé tělo v hrobce?“ „Ženy.“ „Kdo byli první svědkové mého vzkříšení?“ „Ženy.“ „A komu jsem předal první poselství po svém vzkříšení?“ „Marii Magdaléně, ženě.“ „Na všechny mé otázky jsi odpověděl: žena. Proč se tedy tolik bojíš

žen? B ěhem mé pozemské služby jsem byl obklopen drahými, skvělými ženami. Tak proč by mé tělo, církev, nemělo být také obklopeno a podporováno ženami?“39
Po tomto rozhovoru Cho kapituloval a vizi přijal. Když jí ale začal uvádět do
praxe, nastalo několik problémů:

1. Ženy nebyly na sv ůj úkol připravené a mnohé z nich neznaly ani základní biblické pravdy. To vedlo k naprostému zmatku, kdy každá učila, co uznala za vhodné. Proto je Cho musel začít vyučovat. Začal se s nimi setkávat každou středu a připravovat je na skupinky. Skupinky se měly skládat zchval, společné modlitby, vyučování navazujícího na nedělní kázání podle poznámek, které Cho připravil, a sbírky. Na závěr měla být svědectví a modlitby za uzdravení a křest Duchem svatým. 2. Ze skupinek se stávaly dlouhé párty, kde mezi sebou hostitelské rodiny soutěžily, kdo připraví lepší jídlo. Mnozí z nich potom nechtěli, aby se skupinka v jejich domě konala, protože nebyli schopni připravit jídlo lepší, než bylo to minulé. Proto Cho zavedlčasový limit na setkání - jednu hodinu a občerstvení omezil na čaj a sušenky. 3. Občerstvení se podávalo na začátku, což vedlo k protahování začátku programu a setkání stále trvala příliš dlouho. Proto bylo ustanoveno, že občerstvení se bude podávat až na konci setkání. 4. Na skupinky byli příležitostně zváni misionáři jako hosté. Ti obvykle prezentovali svou práci a poté žádali o sbírku. To odčerpávalo finanční prostředky členů skupinky a již nezbývalo na potřeby sboru. Proto Cho zakázal sloužit slovem na skupinkách všem hostům, pokud je předem neschválil, a zakázal sbírky na jiné účely, než byly v rámci služby celého sboru.

5. Členové skupinky si mezi sebou půjčovali peníze a někteří dokonce brali i úroky. Proto Cho zakázal jakékoli půjčování peněz.

6. N ěkteré skupinky vyrostly až na padesát rodin a již měly problém se do domácnosti vejít. Proto Cho po určité době experimentování stanovil pravidlo, že když skupinka dosáhne počtu patnácti rodin, musí se rozdělit. Skupinky neměly být zaměřeny do sebe, ale jejich členové měli být neustále povzbuzováni k evangelizaci. Dělení skupinek mělo být vnímáno jako radostná věc, protože svědčí o růstu a opět umožní další růst. Skupinky Cho vnímal jako nový mocný nástroj k evangelizaci.

„P ředtím, než jsem poznal biblický způsob evangelizace, myslel jsem, že jediná věc, kterou musíme dělat (abychom dosáhli probuzení) jsou veliká setkání se všemi druhyřečníků a programů. Ale se skupinkovým systémem nepotřebujeme žádné zvláštní programy. Máme probuzení každý den a nestojí nás to téměř žádné úsilí.“40 7. Vedoucí skupinek si půjčovali peníze ze sbírek a ne vždy je byli schopni vrátit. Proto byla každé skupince dána pokladnička a každou sbírku měli spočítat a zaznamenat. Všechny tyto problémy ukazovaly na potřebu striktníhořádu. Proto Cho připravil formuláře o průběhu skupinek a od každého vedoucího vyžadoval jejich vyplňování. Skupinky musely fungovat podle přesně daného programu a jakékoli změny musely být předem schváleny. Počet skupinek velmi rychle rostl a proto Cho po nějaké době zaměstnal několik asistentů, znichž každý měl na starost padesát skupinek. Po těchto událostech se zdálo, že se situace ve sboru stabilizovala a sbor rychle rostl. Cho se 1. 3. 1965 oženil. Když sbor kolem roku 1974 vyrostl na zhruba osmnáct tisícčlenů, přijal vizi vybudovat novou sborovou budovu. Ne všichni s tím ale souhlasili, tak se sbor po dohodě rozdělil. Osm tisíc lidí se oddělilo, přijali nového pastora a zůstali ve staré budově. Cho se s deseti tisíci členů přesunul do nové budovy. Během stěhování zažil Cho téměř úplné uzdravení
40 Cho D. Y., Succesfull home … str. 81-82

z problém ů, které ho postihly vroce 1965. Sbor dále rostl a 30.12.1981 dosáhl počtu dvě stě tisíc členů. Od roku 1980 začal sbor zakládat satelitní sbory. I přes to počet členů ve sboru neustále rostl a v roce 2003 dosáhl 780 000členů. Sbor vytvořil také modlitební horu, vzdělávací centrum World Evangelical Center, televizní studio a mezinárodní program pro vyučování pastorů Church Growth International. Sbor byl založen v rámci denominace Assemblies of God, kam dosud náleží. Cho vztah sboru k této denominaci shrnuje takto:

„Velikost, síla a vliv našeho spole čenství není odloučena od celé Církve Ježíše Krista ani není odloučena od denominace. Máme plné společenství s univerzální Církví i se svou denominací. Ale na prvním místě a nejdůležitější je to, že jsme místní sbor.“41
3.2 Touch OutreachMinistries

TOUCH (Transforming Others Under Christ's Hand) Outreach Ministries nebo také The Cell Group People (pracovní název) je mezinárodní organizace založená Dr. Ralphem W. Neighbourem. Ralph Neighbour se narodil v baptistické rodině v Texasu a stal křesťanem když mu bylo pět let. Ve dvanácti letech prožil na mládežnickém táboře povolání ke službě Bohu na plný úvazek. Vystudoval biblickou školu a začal sloužit v církvi jako pastor. Jednoho dne během studia knihy Skutků přijal novou vizi pro církev:

„P řed mnoha lety Bůh roznítil mého otce, Ralpha Heighboura, novou vizí pro církev. Kdyžčetl knihu Skutků, moc společenství k zasažení světa a vytvoření učedníků vyskočila ze stránek.“42 Na konci šedesátých let devatenáctého století několikrát jel do Soulu do Jižní Koreje, aby se seznámil se sborem Yoido Full Gospel Church. Když se vrátil do Texasu, rozhodl se tam jako experiment přebudovat svůj malý sbor do skupinkové formy, aby ověřil, je - li možné jí používat i v jiné kultuře, než jen v Koreji.
41 Cho D. Y., Succesfull home … str. 89
42 http://www.touchusa.org/conferences/default.asp

Po n ěkolika letech učení se metodou pokus - omyl se mu podařilo vybudovat funkční model skupinkového sboru i pro americké podmínky. Jeho sbor vyrostl z původní malé skupinky na sedm set členů. Neighbour byl výsledkem tohoto pokusu natolik nadšen, že se rozhodnul začít skupinkový model šířit i na další místa. Kolem roku 1971 zformoval zásady této nově vznikající služby a začal formovat sbory do skupinkové podoby. Oficiálně TOUCH Outrech Ministries vzniklo až roku 1981. Ralph Neighbour ho vedl až do roku 1995, kdy odešel do důchodu a jeho místo nastoupil jeho syn Randall Neighbour. Dnes má TOUCH Outreach Ministries pobočky v mnoha zemích světa.
TOUCH Outreach Ministries se liší od ostatních organizací, které se také
zabývají vyučováním služebníků o skupinkových modelech sboru, tím, že:
„1. Nejsme podporováni ani řízeni jednou velikou církví nebo
denominací, která uspěla s jedním modelem skupinkového života.

2. Nep ředpisujeme ani neustanovujeme jednu strukturu skupinkového života církvi, které radíme nebo ke které se přidružujeme.“43 Organizace se snaží každému sboru „ušít model na míru“. Základní principy ovšem zůstávají u všech případných variant stejné. Model je postaven na skupinkách o počtu maximálně patnácti lidí.

„Skupinka není jen část života sboru spolu s dalšími organizacemi. Je to život sboru, je to místo rodiny a spojení a když řádně funguje, všechny ostatní protichůdné struktury nejsou potřebné ani oprávněné.“44 Ve chvíli, kdy skupinka dosáhne patnácti osob, přišel čas pro dělení. Skupinka by měla vždy do určité doby vyrůst a rozdělit se. Pokud se tak nestane, je to znamením, že něco není v pořádku. K tomu, aby mohl sbor dobře fungovat,
43 http://www.touchusa.org/about.asp
nepotřebuje kromě skupinek již žádné další akce - ty jsou jen doplňkovými
aktivitami vycházejícími z činnosti skupinek.

Další struktura (hierarchické uspo řádání) i principy jsou velmi podobné těm, které jsme viděli v definici postkonfesijního sboru v první kapitole, takže je již znovu nebudeme rozebírat. Neighbour se domnívá, že prakticky sto procent neskupinkových sborů se dnes dostalo do stavu, kdy se zajímají více o aktivity než o lidi a ztratili opravdový život. Příchod skupinkového hnutí vidí jako počátek druhé reformace, která má navrátit církvi život a otevřít dveře pro působení Boží moci a duchovních darů.

„Skupinka je kanál (channel) moci. Je to vstupní brána do nadpřirozena, vchod pro každého věřícího objevujícího Boží moc k uzdravení, k přinesení a zajištěni růstu.“45 Aby tato „druhá reformace“ nastala, nestačí do již existujících systémů zakomponovat skupinky, tak jako není možné lít nové víno do starých měchů. Je třeba nechat starý systém zaniknout a zcela ho nahradit novým - skupinkovým.
3.3 Argentinské probuzení

Argentinské probuzení je úzce spojeno se sborem Pentecostal Congregation v Buenos Aires. Pastorem v tomto sboru byl v letech 1966 - 1978 Juan Carlos Ortiz. Ten, jak uvádí, přijal od Boha vizi, že:

„B ůh vybuduje nové společenství. V církvi se začnou dít věci. Svět o tom ještě neví, ale přichází to. Budeme jako město na hoře, příklad společenství, kde jedni milují druhé ... začne to u pastorů a rychle se to rozšíří do ostatních částí Kristova těla v našich městech. Když se Ježíš podívá na vaše město, vidí své pastýře a ovce všechny v jednotě. Pokud jsme v Ježíši, uvidíme to samé. Ne všichni máme správné doktríny, ale nezdá se, že by to Ježíši nějak překáželo v tom nás milovat. Tím spíše by to nemělo zastavit Ježíšovy služebníky.“46 Ortiz prý přijal od Boha vizi, že je třeba přetransformovat sbor do nové podoby (nových pružných měchů), aby do něj Bůh mohl vlít svůj život a vytvořit pravou jednotu věřících. V šedesátých letech devatenáctého století tedy začal přebudovávat svůj sbor do skupinkové podoby. Struktura modelu, který použil, se mírně liší od modelu, který jsme si uvedli v definici postkonfesijního sboru. Tato struktura se nazývá G12:

„ Ježíš začal tím, že si našel dvanáct lidí, které mohl vychovat k tomu, aby se stali těmi, kdo mění svět. Před tím, než si svých dvanáct vybral, se celou noc modlil. Potom je vyučoval a formoval více než tři roky a vytvářel z nich mocný tým. Později, v knize Skutků, vidíme, jak si apoštolé vybírali a vychovávali svých „Dvanáct“. Princip dvanácti je dynamický a výbušný (explosive) ale i jednoduchý na pochopení a uskutečnění. Základy vize G12:
1. Každý je potenciální vedoucí.
2. Každý může vychovávat dvanáct lidí.
46 Ortiz J. C., Disciple … str. 55,59

3. Každému je nejprve slouženo a potom slouží.
4.Člověk patří mezi tvých dvanáct jen tehdy, když založil skupinku.
5. Každý by měl získávat duše a rozvíjet potenciální vedoucí.
6. Skupinky se otevírají nejrychleji když jsou stejnorodé.
477. Tvých dvanáct jsou tvoji pomocníci.“ Můžeme tedy vidět, že tato struktura klade veliký důraz na skupinkové pojetí
učednictví a vyznačuje se výrazně hierarchickou strukturou.

Po roce 1978 Ortiz p ředal vedení sboru a začal sloužit ve sborech v Americe.

3.4 WilowCreek Vznik sboru Willow Creek se datuje na počátek osmdesátých let

devatenáctého století, kdy za čala skupina mladých věřících studentů pořádat v South Park Church v parku Ridge v South Barrington ve státě Illinois setkání pro studenty. Program byl velmi pestrý a přizpůsobený mladým lidem. Na počátku na setkání chodilo jen pár lidí, ale postupně se jejich počet zvyšoval, až účast dosáhla tisíc lidí denně. Organizátoři setkání včele s Billem Hybelsem byli účastí velmi překvapeni a nadšeni. V roce 1975 se rozhodli nabídnout podobně kreativní program i dospělým lidem a pronajali si na setkávání divadlo. Na první setkání přišlo pouze sto dvacet pět lidí, ale organizátoři se tím nenechali odradit a ve své činnosti vytrvali. Během tří let se jim podařilo vybudovat dvoutisícový sbor a museli hledat nové místo na scházení. Od té doby sbor stále rostl a dnes ho navštěvuje sedmnáct až osmnáct tisíc lidí Bohoslužby jsou velmi netypické, obsahují živou hudbu, divadlo a podobné zábavné prvky. Střed života sboru ovšem není soustředěn na nedělní bohoslužby, ale na skupinková setkání. Sbor je zaměřen na oslovování a hledání lidí ačlenství ve sboru pro něj není podmínkou jeho navštěvování.
47 http://www.rcmi.us/Content/article_simple_arithmetic.htm

„Z t ěch tisíců, kteří přicházejí do Willow Creek je členů méně než polovina. ...Členové jsou zavázáni k učednickému životu ve společenství.“48 Sbor pořádá dva druhy shromáždění: setkání pro hledající a běžnou bohoslužbu. Pokud se nově příchozíčlověk zúčastní jednoho nebo obou těchto druhů shromáždění a chce se do života sboru více zapojit, je pozván na skupinku. Sbor pořádá několik druhů skupinek: skupinky pro hledající (Seekers small groups), sloužící skupinky (Serving groups) a typické učednické skupinky (Disciplemaking small groups). Skupinky jsou opět spravovány hierarchickým způsobem, jak jsme si uváděli při definování postkonfesijního sboru.
Willow Creek je ekumenický sbor a navštěvují ho lidé z různých denominací
včetně velikého množství katolíků.
„Polovina návštěvníků je z katolického prostředí, a proto se
uprostřed týdne koná tradiční »svátost přijímání«.”49

Pozitivní vztah v ůči římskokatolické církvi je v tomto sboru zcela evidentní. Můžeme to vidět i na snaze o sblížení a smíření s ní z úst de facto duchovního otce hnutí, Roberta Schullera.

„Stojí v čele ekumenických církví spojených v Globální Misii (CUGM). V roce 1987 Schullerřekl, že je čas, aby šli domů do Říma. Před stavbou své Křišťálové katedrály jel do Říma, aby mu tam papež požehnal..“50 Poselství, které se ve sboru káže, se nese vduchu celého programu a je charakterizováno snahou se nikoho nedotknout a nikoho nepohoršit. Z toho vyplývá postoj k tématům, která mohou být pro člověka nepříjemná:
„Můžeme používat hudbu, divadlo a moderní jazyk, abychom
předávali Boží slovo dnešní kultuře, ale naše poselství je tak staré

48 http://www.willowcreek.org/membership.asp
49 Calvary Contender, 15. října, 1992
50 Calvary Contender, 1. listopadu, 1994
jako sama Bible. ... Schuller se ve Willow Creek důsledně vyhýbá
biblickým termínům, jakým je např. hřích.“51

Sám Robert Schuller je univerzalista, který nev ěří, že Kristus je jedinou cestou do nebe. Hřích pak chápe jako ztrátu, nebo nedostatek víry v sebe sama. Také tvrdí, že Kristus vytrpěl kříž, aby posvětil svou a naši sebeúctu. Pro své zvažování všech možností je nazývám Normanem Vincentem Pealem západního pobřeží.52
3.5 Curyšský megasbor

Historie Curyšského sboru sahá až do roku 1907, kdy se zde za čala shromažďovat malá skupinka letničních věřících. V roce 1980 jeho vedení převzal pastor Werner Kniessel, který se vrátil z misie z Argentiny, kde se seznámil se skupinkovým pojetím sboru. Rok po tom, co začal sbor vést, ho začal připravovat na přechod na skupinkový model. Začal jednou měsíčně trénovat spolupracovníky a po osmnácti měsících sbor na skupinkový model přešel a od té doby neustále roste. Sbor má kromě typických skupinek i zvláštní skupinky pro různé národnostní menšiny v jejich rodných jazycích. Systémem uspořádání tohoto sboru je popsán v první kapitole jako vzor postkonfesijního modelu. Curyšský sbor je v Evropě jedním z nejznámějších skupinkových sborů a podle jeho modelu se zformovalo mnoho dalších sborů včetně několika sborů Apoštolské církve.
3.6 Promise Keepers

Hnutí Promise Keepers založil v roce 1990 Bill McCartney, fotbalový trenér, katolík, spolu s několika svými přáteli na půdě charismatického sboru Vinice. Hlavní myšlenkou bylo shromažďovat věřící muže a sloužit jim. O plnění tohoto cíle začali usilovat pomocí konferencí. Od té doby se tato služba dále rozvíjela a rozšiřovala a zasáhla mnoho lidí i sborů (např. v roce 1996 bylo na jejích konferencích dohromady více než milion lidí).
51 Gregory A. P. Doktorská dizertační … str. 209
52 Calvary Contender, 1. listopadu, 1994)

Poslání: „Promise Keepers se v ěnuje rozněcování a sjednocování mužů aby byli horlivými následovníky Ježíše Krista skrze efektivní spojení sedmi slibů“53
Sedm slibů Promise Keepers:
1. Promise Keeper se zavazuje ctít Ježíše Krista skrze uctívání,
modlitbu a poslušnost Božího slova v moci Ducha svatého.

2. Promise Keeper se zavazuje p ěstovat živé vztahy s několika dalšími muži a chápat, že potřebuje bratry, aby mu pomohli k dodržení slibů.
3. Promise Keeper se zavazuje dodržovat duchovní, morální, etickou
a sexuální čistotu.
4. Promise Keeper se zavazuje budovat silné manželství a rodinu
skrze lásku, ochranu a biblické hodnoty.

5. Promise Keeper se zavazuje podporovat misii své církve úctou a modlitbou za svého pastora a aktivním dáváním svéhočasu a prostředků.
6. Promise Keeper se zavazuje překonávat všechny rasové a
denominační bariery k demonstraci síly biblické jednoty.
7. Promise Keeper se zavazuje ovlivňovat svět poslušností Velkému
Přikázání (Mk 12,30-31) a Velkému Pověření (Mt 28, 19-20). 54

Promise Keepers usiluje o úzkou spolupráci s jednotlivými sbory a jejich pastory. Základní rovinou, na které je vize Promise Keepers uskutečňována, jsou malé skupinky. V nich se mají muži vzájemně sdílet, podporovat a vyučovat. Každý muž by měl mít svého rádce, kterému bude vykazatelný a který ho povede v jeho životních rozhodnutích, a zároveň by měl být rádcem někomu dalšímu. Tím nám vzniká velmi výrazná hierarchická struktura, která se uplatňuje napříč různými denominacemi..
53 http://www.promisekeepers.org/core10
54 http://www.promisekeepers.org/faqscore24

Jak vyplývá i ze sedmi slib ů, je pro hnutí typické silné zaměření na naddenominační sjednocení, kteréčasto vyjadřují pomocí fráze „boření zdí“. Obecně se věří, že takové sjednocení způsobí obnovu a bude se moct projevit Boží moc. Organizátoři proto na své konference zvou muže s touto vizí:

"Z řetelně, něco neočekávaného se stane, když se muži ze všech denominací, etnik a kulturních pozadí sejdou ve jménu Ježíše Krista, pozvěte a přijeďte nejen s vašimi přáteli a rodinami, ale i s muži s rozdílným etnickým a denominačním dědictvím. Pamatujete na ty, kdo jsou mimo vaší církev, denominaci a etnickou skupinu."55
Denominace se v hnutí hodnotí jednoznačně negativně:

„Tedy, kdo je dobrý a kdo je špatný? To není ta otázka, kterou se sami znepokojujeme. Před námi je vždy otázka: „Miluješ Pána z celého srdce a svého bližního jako sebe sama?“ podle toho co řekl Ježíš - v tom je celý Zákon i proroci. Láska je trpělivá a laskavá, nenechá se vydráždit... Denominace jsou válkou jedněch s druhými, protože nechodí v lásce.“ 56

„Promise Keppers nemá zájem o denomina ční nálepky mužů … Církev Kristova byla rozdělena a dům rozdělený neobstojí. Příčina, proč vidíme klesat morálku v národech je, že boží muži nestojí pospolu.Říkáme každému muži, aby se vrátil do své církve a silněji se odevzdal uvnitř této církve.Říkáme církvím, skrze vedení pastorů, spojte se s ostatními církvemi do komunity přesahující široké měřítko. Každý týden se společné scházejte vůdcové- k modlitbám a sdílení potřeb komunity, aby pastoři nesli zpět břemena svým mužům... Na základě toho 1. ledna, roku 2 000, v každém státě USA, žádáme pastory a jejich muže, uvnitř jejich geografických území, shromážděte se na schodech Capitollu
55 Men of Action … zima, 1994
56 Ryle J., A Dream Come True … str. 179
a učiňte společné prohlášení. Nemluvíme proti denominacím, vždyť
jsme všichni bratrstvem.“57

Vidíme tedy, že se Promise Keepers snaží svou činností přivést sbory kignoraci svých denominací a ktomu, aby se zapojily do jednoho velikého společenství pod jejich záštitou. Proto, aby tohoto cíle dosáhli a umožnili začlenění do své struktury i římskokatolickým věřícím, byli PK dokonce ochotni poupravit své vyznání víry.

P ůvodní text: „Věříme, žečlověk byl stvořen k obrazu Božímu, ale pro svůj hřích se odcizil Bohu. Toto odcizení může být odstraněno výlučně skrze víru, pouze přijetím Božího daru spasení, který umožnila Kristova smrt.“

Výsledný text: „Věříme, že člověk byl stvořen k obrazu Božímu, ale pro svůj hřích se odcizil Bohu. Jen (Only) skrze víru, důvěru v Krista samotného (alone) pro spasení, které umožnila jeho smrt a vzkříšení, může být toto odcizení odstraněno.“
3.7 SboryTorontského požehnání

Nahlédn ěme nejprve do probuzení vBuenos Aires v Argentině, které je považováno za určitou předehru pro Torontské požehnání. Probuzení tam začalo v roce 1982 evangelizačním tažením Carlose Annacondii. Od roku 1982 do 1986 vyrostl sbor umístěný vcentru Buenos Aires na sto dvacet tisíc lidí a probuzení dále pokračovalo a zasáhlo téměř celé území Argentiny. Podle jeho protagonistů zasáhlo prakticky všechny evangelikální denominace a vytvořilo mezi nimi takovou jednotu, že se představitelé církví začali scházet a hledat společné cíle pro službu. Zdá se, že nezůstalo pouze u evangelikálních církví, ale snaha o sjednocení pokračovala i vůči římskokatolické církvi. Jeden zvýznamných služebníků Argentinského probuzení, Lorenzo, tento posun vysvětluje:
„Katolickou církev pokládám za část Božího lidu, která je
modlářstvím znečištěna, a která potřebuje očistit… Během
57 McCartney, konference Promise Keepers,říjen, 1997

posledních t řech let jsem se zabýval proměnou struktury našich sborů na skupinkovou a mobilizací ke zvěstování evangelia, ale povolání Vision de Futuro je nyní jít za ztracenými ovcemi v katolické církvi. Je to pochopitelně změna: vminulosti jsme se na katolickou církev jako evangelikálové dívali z protikatolických pozic – nevnímali jsme je jako křesťany, jakočást Božího lidu… Bůh sám začal proměňovat náš úhel pohledu.“58 Probuzení doprovázely typické charismatické projevy jako padání, smích, pláč, opilost Duchem svatým spojenou s dezorientací a případnou následnou ztrátou paměti, různé svíjení se a vydávání neobvyklých zvuků a další. V listopadu roku 1993 přijel do Argentiny John Arnott, pastor sboru Airport Vineyeard Church v Torontě, aby sám zakusil probuzení, o kterém se doslechl. Byl „ohromený jednotou církve spojené dohromady lepidlem (glue) probuzení a projevy Boží moci.“59 Hnutí Torontského požehnání (Toronto blessing) začalo 20.1.1994 v Torontě ve sboru Airport Vineyard Church. Když John Arnot, pastor sboru, slyšel, že Randy Clark zažil charismatickou zkušenost při návštěvě školy hnutí Víry Kennetha Hagina v Tulse ve státě Oklahoma a následně i při službě ve svém sboru, která byla podobná tomu, co on poznal v Argentině, okamžitě ho pozval, aby vTorontu sloužil. Clarkova služba ve sboru rozpoutala devadesátidenní řetěz velikých shromáždění, na kterých bylo k vidění mnoho z charismatických projevů. Během jednoho roku vyrost počet členů sboru z původních tři sta šedesáti na čtyři sta tisíc a dalších dvě stě tisíc návštěvníků z celého světa. Očleny sboru se staralo dvacet tisíc služebníků. Život sboru je založen na skupinkovém systému. Sbor má různé druhy skupinek: pro muže, ženy, rodiny, národnostní menšiny (v jejich jazyce) a mládež. Systém začlenění skupinek do sboru je opět shodný s popisem systému postkonfesijního sboru.
58 Lorenzo V., Doladit Ježíšův obraz …
59 http://www.grmi.org/renewal/Richard_Riss/history/argentina2.html

Ze sboru Toronto Airport Christian Felowship, jak se sbor p řejmenoval po té, co musel díky netypickým charismatickým projevům opustit hnutí Vinice, se Torontské požehnání rychle rozšířilo do mnoha dalších sborů. Zde zmíníme pouze sbor Holy Trinity Brompton v Londýně. Sbor Holy Trinity Brompton vznikl vprvní polovině devatenáctého století, tehdy ještě na předměstí Londýna. V květnu roku 1994 se někteří z jeho členů vrátili z návštěvy Torontského sboru a začali vyprávět o svých zážitcích a modlit se i za své bratry a sestry ze sboru. Odpověď na jejich modlitby byla velmi intenzivní, mnozí padali na zem a zažívali i jiné charismatické projevy. Během velmi krátké doby toto probuzení zaplavilo celý sbor a přineslo novou dynamiku na jejich setkávání i aktivity, jako například víkendy kurzů Alfa. (více viz níže) Struktura tohoto sboru je z velikéčásti založena na Kurzech Alfa, které popisuje následující část. Do tohoto sboru také sahají kořeny probuzení v Pensacole.
3.8 KurzyAlfa

Kurzy Alfa navrhnul v roce 1977 ve sboru Holy Trinity Brompton v Londýn ě Charles Marnham jako plán, jak seznámit nově obrácené věřící se základními principy křesťnaství. Kurzy se postupně dále vyvíjely podle toho, kdo je zrovna vedl. V roce 1981 je John Irvin upravil na deset lekcí a přidal k nim víkend o Duchu svatém. Nicky Gumbel vedení kurzů převzal vroce 1990 a od té doby jsou hlavním znakem sborového života. Když Gumbel vedl svůj druhý kurz, zjistil, že většina jeho účastníků nejsou členové sboru ani znovuzrození lidé. Když spolu jeli na víkend, všichni se obrátili. To ho zaujalo a kurz přizpůsobil potřebám právě těchto lidí a utvořil z něj nástroj evangelizace.

„ Způsob vítání, atmosféra malých skupinek, jídlo, židle, květiny, hudba a probíraný materiál byly změněny aby byly přitažlivé pro lidi, kteří „chodí po ulici“ jak jen je to možné. … Nicky Gumbel vysvětluje: „Je to založeno na přátelství. Neklepeme na dveře a děláme pouze malou reklamu, ale přátele přivádějí své přátele.““60 Kurzy Alfa jsou tedy založeny na přátelství a dobré náladě. Na účastníky není vyvíjen žádný nátlak a jsou jim pouze podávány informace, o něž mají zájem – takzvaný „nekonfrontační přístup“. Kurzy se vyznačují šesti zásadami:
1. Může na ně přijít kdokoli.
2. Učit se a smát se. (Learning and Laughter) (Zábava a
smích je důležitou součástí kurzů.)
3. Jídlo – společné jídlo vytváří prostor pro hlubší seznámení

a otev řenou atmosféru.
4. Účastníci vzájemně spolupracují a pomáhají si. 5. Je možné se zeptat na cokoli. 61
Kurz je koncipován na deset týdnů a skládá se zpatnácti promluv.
Podstatnou součástí je jeden víkendový pobyt zhruba v polovině kurzu a kurz je
zakončen slavnostní večeří.

Veliký d ůraz kladou kurzy na Ducha svatého. Je mu věnováno několik lekcí a podstatnáčást víkendu. Po vyučování na víkendu by měli vedoucí Ducha svatého v modlitbě pozvat, aby přišel a dotknul se lidí. S příchodem Torontského požehnání dostala tato výzva novou dimenzi – lidé při ní začali prožívat charismatické zkušenosti. Na to jsou i připravováni (vzorová promluva Nickyho Gumbela na párty kurzu Alfa):

„Ježíš říkal…že církev je jako… hostina a slavnost a na slavnosti se každý cítí dobře. Je zde zábava a smích… Proč by na největší slavnosti ze všech neměl být smích? A to je, co vidíme dnes, smích a veselí a lidé jsou opilí - ne vínem, Pavel říká neopíjejte se vínem, ale buďte naplněni Duchem. Přijď na párty, kde se můžeš opít u Boha…Včera večer jsem byl na párty podobné této, kde bylo plno
60 http://alphacourse.org/organisation/origins/index.htm
61 Gumbel N., Jak toříct ostatním … str. 42/43 (zestručněno)
církevních vůdců a pozvali jsme Ducha, aby přišel…byla to párty
Ducha svatého. Bylo to místo legrace. Církev by měla být párty.“62

Práv ě případná zkušenost s Duchem svatým na tomto víkendu obvykle bývá zlomová - „mnoho lidí udělá za víkend takový duchovní pokrok, jako za celý zbytek kurzu dohromady.“63 a mnoho lidí se v této chvíli obrátí.

„…víkend, který se uskute ční přibližně v polovině kurzu, je … jednou z jeho nejdůležitějších součást: především tam lidé uvěří… účastníci často prožijí působení Ducha svatého tím, že se jich dotkne a dá jim prožít Boží lásku…“64 Tento jev, který se víceméně prolíná celým Torontským požehnáním, má kořeny již v učení a praxi Johna Wimbera, který zastával evangelizaci pomocí Boží moci, která se měla dostavit při pozvání Ducha Svatého.65 Bez zajímavosti není, že modlitbou k Duchu svatému zahájil Jan XXIII katolickou charismatickou obnovu, která si vytkla za cíl sjednocení církve. Kurzy Alfa postupně začaly být používány i v jiných sborech a staly se velmi populární (poprvé byly použity mimo mateřský sbor vroce 1992). Byly již přeloženy do čtyřiceti šesti jazyků a jsou používány téměř celým spektrem křesťanských církví (včetně katolické církve). V roce 1994, kdy propuklo ve sboru Holy Trinity Brompton Torontské požehnání, zažily nebývalý rozvoj i kurzy Alfa. Nicky Gumbel v tom vidí souvislost:

„V ěřím, že není náhoda, že současné hnutí Ducha svatého [Toronto blessing] přišlo ve stejnýčas, kdy došlo k explozi kurzů Alfa. Myslím, že obojí jde spolu.“66
Na kurzy alfa obvykle navazují skupinky, které poskytují obráceným další
péči a k tomu existují i materiály, které na kurzy navazují.

62 Gumbel N., White Alpha… str. 63-68; Video 5, Talk 14 63 Gumbel, N., Jak toříct … str. 50
64 Dittrich T., Zájem o Alfu …
65 Wimber J., Neseni třetí vlnou …
66 Gumbel N., The Spirit …

„V praxi se často stává, že pevná přátelství, která během kurzu vzniknou, způsobí, že skupinky budou chtít zůstat pohromadě Avšak noví křesťané potřebují být včleněni do života společenství křesťanů. Z mnoha tisíců kurzů Alfa, které nyní probíhají, dostávám spousty požadavků na větší množství materiálů, které by byly vhodné pro domácí skupinky navazující na kurzy Alfa.“67
Sbory, které se podílí na kurzech Alfa, jsou obvykle vedeny ktomu, aby se
přetransformovaly do skupinkového systému.

Podle pražského koordinátora Kurz ů Alfa, Tomáše Jandy, pak mají sbory sloužit k viditelnému sjednocení katolíků a protestantů do sítě jedné, obecné církve, která se již rýsuje.

„V d ějinách církve je to snad vůbec poprvé, kdy se všechny hlavní proudy, ať už katolíciči protestanti, sjednotily na tak rozsáhlém projektu, užívajíce materiály se stejným obsahem a formou. Jak je to možné? Zaměřili se na to podstatné a základní.“ 68„Pokládáme za zásadní udržet jednotu a společný krok všech kurzů Alfa vždy v jedné denominaci, a také ve spolupráci denominací mezi sebou. Proto v pražské kanceláři usilujeme o: vzájemné povzbuzení a výměnu zkušeností, společné modlitby, společné plánování, postup a vize, společnou propagaci.“69Jde o „vytvoření kvalitní celoplošné sítě několika desítek až stovek kurzů Alfa v Praze a okolí, zviditelnění této naddenominační sítě (vlastně již celé obecné církve) široké veřejnosti, souběžné propojování Alfy se všemi dalšími církevními aktivitami a službami.“70

3.9 K řesťanská misijní společnost Jedna z organizací, která se vČeské republice věnovala transformaci církve na skupinkové sbory, byla i Křesťanská misijní společnost (dále jen KMS). Dan

67 Gumbel, N. Jak toříct … str. 52
68 Příručka pro přípravu týmů, … str. 19 69 Janda T., oběžník, Regionální … 15. září, 2002
70 Tamtéž

Drápal, svého času vůdčí osobnost a nositel vize KMS, považoval denominační uspořádání za hřích: „V Praze, stejně jako v každém jiném městě, vidí Bůh pouze jednu místní církev. Do ní patří všichni znovuzrození křesťané. Rozdělení na jednotlivé denominace je hříchem Božího lidu, ze kterého je třebačinit pokání.“ 71 Opětné sjednocení pak viděl v apoštolské službě, kterou si opatrně volenými slovy nárokoval a dával ji do souvislosti právě s KMS, jak o tom napsal ve svém, dnes již legendárním spisku “Apoštolská služba ačlenství ve sboru.”72 Toto své chápání pak mnohokrát rozváděl i včasopise KMS: „Služba apoštola je vždy z principu naddenominační. Podobně jako služba proroka či učitele. Bůh dává tyto dary právě k sjednocení celého Těla Kristova...“73 Není překvapující, že si KMS vytkla za cíl institučně sjednotit církve v ČR a v roce 1994, ústy svého tehdejšího předsedy Evalda Ruckého, ve svém tiskovém orgánu Život víry, prohlásila: „...naše společné, upřímné získávání dalších sborů pro vizi KMS i pro členskou základnu a jejich kvalitní zastoupení na ŠV KMS. Členové UžV KMS rozdělí členskou základnu ŠV KMS podle regionů a zároveň se stanou jejich zástupci podle místa svého vlastního působení. Členové ŠV KMS začnou aktivně spolupracovat na přípravách jednotlivých drobných regionálních akcích, které budou pomáhat k růstu a prosazování Božího království na daném místě (různé akce, semináře a vzdělávací programy, evangelizační akce plošnějšího charakteru, konference menšího typu, semináře o chvalách atd.) Sbory i jednotlivci nadále porostou svým individuálním tempem a vývojem, ale zároveň budou vyzrávat i k jednotě organizační a institucionální a

71 Drápal D., citován dle poznámek Michala Klesnila in: “Poznámky kčlenství …“
72 Drápal D., Apoštolská služba …
73 Drápal D., Proniknout dál ...

tak se KMS stane jakousi p ředsíní společného rodinného domova“ 74 Mezi konference pořádané KMS patřila i „Vystrojení svatých“, jejichž náplní byla vyučování zaměřená na domácí skupinky, na nichž se podíleli všichni významnější tehdejší představitelé KMS. Tato vyučování je stále možné získat prostřednictvím Internetu.75

Manulály Ralpha Neighbohra „Výzbroj nová čka“ pro vyučování nováčků v domácích skupinkách vydal i „Sborový dopis“, časopis Křesťanských společenství.76 Byla to právě Křesťanská společenství resp. Maninský sbor ČCE, který - podle Oldřicha Kadlece, prvního historického předsedy KMS - tvoří „prehistorii“ KMS.[77] V tomto nasměrování KMS pokračovala, jak o tom svědčí i vydání knihy: „Příručka pro vedení domácích skupinek“78 od Jiřího Dohnala. Nebýt toho, že tyto aktivity přesahují denominaci Křesťanská společenství, a jsou prostřednictvím KMS zaměřeny směrem k jiným církvím, by nebylo potřebné je zmiňovat. Nutno ovšem podotknout, že dnes se KMS od vize vybudovat instituční nedenominační apoštolskou církev vČR distancuje. Ovšem aniž by přitom KMS byla, resp. její představitelé, ochotni připustit, že o tuto věc v minulosti usilovali.

74 Rucký E., Úvaha o poslání …
75 http://www.jbsr.info/v_obchod.php?add=472&id=3067dbd7b7060fcc9b3a996ec73b343f
76 Neighbohr W. R., Výzbroj nováčka …
77 Kadlec, O., Prehistorie KMS …
78 Dohnal J., Příručka pro vedoucí …

4 Teologické vymezení postkonfesijních sborů

Není snadné jednozna čně vymezit a popsat učení tak veliké skupiny nejrůznějších sborů, které se navíc vyskytují v různých denominacích, či úplně mimo ně. Přesto jsou některé rysy, které jsou pro všechny (nebo drtivou většinu) skupinkové sbory význačné, a na ty se v této kapitole zaměříme. Budeme čerpat z učení velkých skupinkových sborů, z nichž jsme mnohé zmínili v minulé kapitole, a od jejich významných teologů.
4.1 Apoštolsko – prorocká reformace

Nejpodstatn ějším rysem skupinkového hnutí, z něhož vyplývá většina ostatních, je, že se považuje za novou a zároveň poslední vlnu reformace před příchodem Ježíše Krista, za apoštolsko - prorockou reformaci. Tato reformace se vyznačuje příchodem nové generace apoštolů a proroků.

„Nová apoštolská reformace je mimo řádné Boží dílo na konci dvacátého století, které ve významném rozsahu mění podobu protestantského křesťanství po světě,“ vysvětluje Wágner. „Po téměř pět set let křesťanské církve z veliké míry fungovaly s tradiční denominační strukturou některého druhu. Zvláště od devadesátých letech dvacátého století, ale s kořeny, které sahají téměř století zpět, se vynořují nové formy a funkční způsoby práce v oblastech jako je vedení místních sborů, mezisborové vztahy, financování, evangelizace, misie, modlitba, výběr a školení vedoucích, úloha nadpřirozené moci, uctívání a další důležité části sborového života. Některé tyto změny jsou začleněny do denominací, ale většina získává formu volně uspořádané apoštolské sítě. Prakticky v každé části světa tyto nové apoštolské církve tvoří nejrychleji rostoucí část křesťanství.“79
Novodobí apoštolé nejsou vázáni na denominace, ale slouží obvykle všem
sborům, které je přijímají, i když se mohou nacházet v jakékoliv denominaci.
79 New Apostolic Reformation …
Pozici těchto apoštolů však nelze srovnávat s pozicí vůdců v jednotlivých
denominacích. Jak uvádí článek v prestižním Arise Magazine:

„Nejv ětší rozdíl mezi novým apoštolským křesťanstvím a tradičním křesťanstvím je míra duchovní autority Duchem Svatým svěřené jednotlivcům,“ Wágner zdůrazňuje. „V tradičním křesťanství autorita spočívá na skupinách jako jsou církevní koncily, zasedání, shromáždění a valná shromáždění. Nové apoštolské křesťanství vidí Boha jako toho, kdo svěřuje vládu církve jednotlivcům.“80 Spravování církve je tedy na sborové rovině svěřeno pastorovi (pastýři), na nadsborové rovině apoštolům. V každém skupinkovém společenství by se mělo vyskytovat všech pět služebností podle Ef 4,11. Bez nich není možné, aby společenství správně fungovalo.

„Ve skute čnosti, žádný z vedoucích duchovních darů - apoštol, prorok, evangelista, pastýř a učitel - nikdy z církve nezmizel. Nicméně byly zanedbávány, ignorovány a špatně užívány na újmu církve. Bez plného a správného užívání těchto vedoucích úřadů se církev lopotila pod špatným učením a neschopností kromě základních principů.“81
Tyto služebnosti není možné nijak nahradit.

„Neexistuje žádná náhrada za apoštola. Prorok, evangelista, pastý ř nebo učitel nemohou dělat to, co dělá apoštol. Ani apoštol nemůže dělat to, co mohou dělat ostatní dary. Každý dar je potřebný a má jedinečný účel. Nejsou postradatelné. Bůh nám je dal, protože je všechny potřebujeme.“82
Prorok má spolu s apoštolem jisté výsadní postavení, protože pomáhá
jednotlivým věřícím rozpoznávat jejich služebnost.

80 New Apostolic Reformation …
81 http://www.bannerofthenations.com/faqs_alt.htm
82 Hamon B., Apostles, Prophets … str. 221
Apoštolé jsou na nejvyšší rovině a nemají nad sebou již nikoho, komu by byli
vykazatelní. Arise Magazine zde opět cituje Wagnera:

„Evidentn ě jsou nejvyšším stupněm ve své síti (apoštolé). Lidé v jejich síti jsou jim zodpovědní, ale jak je to s nimi?“, ptá se Wagner. „Věřím, že kdyby na tuto otázku nebylo včas dostatečně odpovězeno, porušilo by to jednotu celé Nové apoštolské reformace. Ale domnívám se, že je na ni odpovídáno. Shodujeme se v tom, že apoštolé musí být zodpovědní těm, kdo jsou s nimi na stejné apoštolské úrovni.“83 Wagner usiluje o to, aby apoštolé po celém světě vytvořili malé skupinky, ve kterých by si vzájemně byli vykazatelní a aby tyto skupinky byly vzájemně koordinovány pomocí setkání jejich zástupců.84 Tím se evidentně vyvazují z rámce autority a odpovědnosti ve svých denominacích.

„Náš základní cíl je spojit apoštoly dohromady na pravidelná setkání, aby budovali vztahy,“říká Wagner. „Můj sen je že by se z toho vyformoval nějaký počet malých skupinek, pevně vykazatelných skupinek… vedoucí se budou setkávat, aby porozuměli, co pro nás Bůh má připravené.“ 85
Vztah mezi společenstvím a apoštolem je definován takto:

„Další d ůležitou věcí, která se týká autority, je fakt, že loajalita nebo vztah k apoštolovi je dobrovolný,“ dodává Wagner. „V apoštolské síti není nic, co by drželo pastora nebo sbor ve spojení s apoštolem, kromě dojmu, že apoštol dodává jejich životu a službě hodnotu.“86

83 New Apostolic Reformation …
84 Tamtéž …
85 Tamtéž …
86 Tamtéž … Zdá se tedy, že sbory a jejich pastoři opravdu nejsou povinni udržovat závazný vztah s apoštolem, ale pokud chtějí být uznáváni a přijímáni, je to pro ně nezbytné. Ve světle tohoto pojetí vidíme, že apoštolská síť považuje tradiční denominační systém za nefunkční, ignoruje ho a klade si ambice ho postupně plně nahradit.
4.2 Odstranění starého řádu

Dalším typickým rysem nové reformace je úplná rekonstrukce struktury sboru. Představitelé nové reformace svoji reformaci přirovnávají k novému vínu, které musí být nalito do nových měchů (nové struktury) namísto staré, která je již nepoužitelná a je třeba ji odstranit. Zároveň věří, že příchod „nového vína“ je podmíněn existencí „nových měchů“. Do „starých měchů“ nepřijde. Nové víno je pak chápáno jako nová vlna Ducha svatého, která podle Wagnera eskalovala vTorontském požehnání. Rovněž naší pozornosti neujde název tiskového orgánu Pastýřsko-učednického hnutí - „New Vine“ (Nové víno).

„Mnoho sbor ů zoufale touží po obnově - nebo alespoň po změně - a mají sklon k tomu přehlédnout, že není možné vybudovat v církvi novou kvalitu změnou struktury. Jak odborník na management Tom Peters říká, obnova a reforma jsou mimo, řešením je revoluce; firma ve skutečnosti nepotřebuje šéfa, který jiřídí (Chief Executive Officer), ale šéfa, který ničí (Chief Destructive Officer) - odstraňuje brzdící tradice, protože je mnohem snazší přestavět firmu podle nového vzoru, než ozdravit a obnovit zastaralou. Měnit církev pomocí změny některých vnějších forem je tak zbytečné jako snaha změnit svou mentalitou pomocí změny oblečení nebo chodit po zpátku za účelem přestat chodit do kina. Vydání nového misijního prohlášení nebo nějaké jiné kosmetické změny bez radikální genetické reformace církve povede jen k frustraci - jako přišívání záplaty z nové látky na staré oblečení, což je podle slov Ježíše špatná rada. Obnova a reformace opravdově začíná kompletním znovuobjevením a přebudováním stěžejní podstaty církve novozákonním DNA, Božím genetickým kódem, nadpřirozeně zmocněným a obsahujícím potenciál k růstu (Mk 4,26). Toto duchovní semeno je, jako každé obilí, vybaveno a uschopněno, aby vyvinulo svou vlastní přiměřenou strukturu zevnitř navenek bez instrukcí z venku; jednoduše se vyvíjí podle v sobě obsaženého stvořitelského plánu; otevírá se. Půda je půdou národů a skupin lidí. Výsledek tohoto vtělení, přinejmenším v novozákonní době, bylo skupinkové hnutí, které zaplavilo město Jeruzalém jako kvas v těstě nebo jako nezastavitelný virus v možná méně než dvou letech.“87 Řešením situace a „novým měchem“ je tedy skupinkový systém uspořádání sboru. To připraví sbor na příchod nových lidí a zároveň nastartuje úspěšnou evangelizaci a probuzení.

„Pán si dnes používá skupinkovou církev úžasným zp ůsobem k celosvětovému naplnění Velkého poslání. Přetváří strukturu církve, aby se stala „novým měchem“ schopným naplnění úkolu světové evangelizace skrze jeho moc. Skupinková církev poskytuje „nový měch“, který se může roztáhnout a vyrůst, aby rychle a snadno vytvořil místo pro mnohem více lidí, aby se mohli připojit ke společenství věřících.“88
87 Simson W., Houses That …chapter 1
88 www.fcbccells.org
4.3 Učednictví

Skupinkový model sboru je nerozlu čně spojen s učednictvím v podobě, v které jej známe např. z mnišskýchřádů. Snad bychom mohli říci, že na něm z veliké části stojí, ať již se jedná o model popisovaný dříve jako vzor postkonfesijního nebo o model G12, kde je na učednictví kladen ještě větší důraz. Učednictví prolíná celý skupinkový model počínaje vztahem mezi vedoucím skupinky a jeho nástupcem (v modelu G12 mezi vedoucím skupinky a všemi jejími členy) a konče vztahem mezi pastorem a jeho pomocníky. Každý, kdo chce ve sboru sloužit dalším lidem, musí nejprve vstoupit do tohoto procesu učednictví. Jak uvádí Kuttruff:

„Novozákonní cesta u čednictví znamená nechat někoho absolvovat „učení“. Pro vedoucího skupinky je rozhodujícím způsobem důležité vzít někoho „do učení“, aby se mohl budoucí vedoucí rozvíjet. S tím musíme začít velmi brzy.“89
Inspirace pro tento systém vychovávání služebníků je brána z Ježíšova vztahu
s učedníky, když ještě chodil po zemi:

„Boží princip: Multiplikace (násobení). Máme se pln ě věnovat někomu, aby se tato osoba zase mohla věnovat někomu jinému. Ježíš investoval sám sebe do svých dvanácti učedníků a převrátil celý svět vzhůru nohama!“90 Forma a hloubka učednictví je v jednotlivých druzích skupinkových sborů rozdílná, ale vždy zasahuje poměrně hluboko do života učedníka i učitele: „Tvůj učedník se musí účastnit na všem, co děláš.“91 Učedník se podílí na přípravě a následném vedení setkání, ale také má možnost sledovat život svého učitele. Ten zase vidí ještě hlouběji do života svého učedníka a má právo do něj zasahovat a usměrňovat ho.

89 Kuttruff S., Všechno o životě …. str.46
90 Tamtéž
91 Tamtéž
4.4 Předreformační pojetí autority
Strukturu skupinkových sborů jsme již dříve rozebírali. Nyní si učiníme
krátké shrnutí.
Existuje několik variant struktury skupinkových sborů. Pokud bychom je
chtěli popsat, mohli bychom říci, že se jedná o dva základní modely:*

1. Jetro model : název pochází ze jména Mojžíšova tchána, který dal Mojžíšovi na poušti radu, jak uspořádat Izrael. Tímto modelem jsme se zabývali již dříve jako vzorem skupinkového sboru.
2. Model G12: tuto strukturu jsme zmínili u Argentinského probuzení a
vychází z příkladu Krista a jeho dvanácti apoštolů. příkladu.

V praxi samoz řejmě existují i kombinace obou modelů. Rozdíl mezi nimi spočívá pouze ve velikosti skupin a jejich vzájemných vazbách. Zatímco v„Jetro modelu“ řídí pastor svůj sbor prostřednictvím různých pater mezi-pastýřů, kteří navazují učednictví pouze se svým nástupcem, v „G 12 modelu“ si tito skrze učednictví podrobují všechnyčleny daného patra, resp. skupinky. U všech modelů platí, že jsou hierarchicky uspořádány. Na nejnižší pozici jsou řádovíčlenové skupinek a na nejvyšší je pastor sboru. Od každého, kdo je zapojen v tomto systému, se očekává, že bude poddaný a loajální vůči své autoritě. Tato loajalita je považována za jednu z nejpodstatnějších vlastností vedoucího. V systému nejsou zabudovány nějaké výraznější funkční obranné mechanismy pro případ chybování někoho ze služebníků vyskytujících se v horní části sborové hierarchie, či samotného pastora - snad pro to, že se s takovou alternativou nepočítá. Tento systém autorit a uspořádání církve nám nemůže nepřipomenout předreformační pojetí struktury církve, která je dosud užívaná vřímskokatolické církvi. Římskokatolický model struktury církve jsme více rozebírali v první kapitole, proto se zde o něm nebudeme šířit. Jako základní rysy, které mají společné, můžeme vidět: hierarchické uspořádání, způsob uplatňování autority
* Podrobnější rozdělení a popis viz příloha II

spolu s d ůrazem na loajalitu a jen velmi omezené opravné mechanismy. Liší se v tom, že na vrcholuřetězce autorit se vřímskokatolické církvi nachází papež, kdežto ve skupinkovém modelu jsou to pastoři sborů, a v důsledku apoštolská síť resp. apoštol. Zatímco v ímskokatolické hierarchii lze absenci pojistek zneužití moci snadno ospravedlnit deklarovanou neomylností hierarchizovaného kléru, protestantští duchovní, při snaze o vysvětlení, obvyklečiní rovnítko mezi důvěrou Bohu a poslušností jím delegované autoritě. Měřítkem křesťanské zralosti pak bývá projev poslušnosti autoritě i na úkor svého svědomí. Není bez zajímavosti, že výrazné skupinkové modely, jako Willow Creek, Torontské a Alfa sbory nebo Promise Keepers usilují o plné společenství s římskokatolickou církví a o viditelnou jednotu s ní. Je zde otázka, zda by byla tato struktura vpřípadě sloučení sřímskokatolickou církví plně převoditelná,či alespoň využitelná. Za zmínku stojí rovněž skutečnost, že stejně jako římskokatolická církev vidí jen jeden sbor vjednom městě, který se obvykle vytváří formou jednotlivých farností spojených do regionální diecéze; skupinkové sbory obvykle taktéž prosazují myšlenku „jedno město, jeden sbor“, který je spojen zmístních, městských regiónů.
4.5 Soteriologie
V poslední části této kapitoly se budeme zabývat eschatologií. Apoštolsko –
prorocké reformace. V této a následujícíčásti si ukážeme její pozadí.

Apoštolsko - prorocká reformace v ěří tomu, že Bůh v ráji učinil Adama vládcem tohoto světa. Usuzuje tak z verše Gn 1,28, který C. Annacondia, jehož exortistická praxe vedla Wagnera kdoktrinálnímu rozpracování vrámci nové reformace, vykládá následovně.

„Výraz podmanit si znamená „uvést do pod řízenosti“, „uvést pod kontrolu“, „podrobit silou nebo převahou“. A výraz panovat má význam „kontrolovat nebo řídit“, „užívat autoritu nebo moc nad někým“, „hrát v něčem hlavní roli nebo mít na někoho nejdůležitější vliv“, „zaujímat v něčem hlavní místo (díky schopnostem, moci nebo postavení). Z těchto definic můžeme vyvodit, že oba výrazy znamenají moc. Vyjadřují nadvládu a autoritu nad každým živým stvořením, kterou Bůh dalčlověku. Avšak když člověk zhřešil, toto postavení ztratil. Satan člověku sebral autoritu, a stal se vládcem nad zemí.Člověk ztratil nárok na svou autoritu, když mu ji Satan uloupil.“92
Pádem člověka tedy Satan autoritu převzal:

„(Satan) ... jeho autoritu převzal a sebral mu vlastnické právo na zemi ... Tyto skutečnosti nám pomáhají pochopit, žeĎábel opravdu má moc a autoritu ...“93
Když Bůh chtěl člověka zachránit, nemohl ho jednoduše osvobodit, ale musel
za něj zaplatit výkupné:

„A čkoli by Bůh mohl snadno zabrat svět zpátky, jeho moc je omezena morálním zákonem. Kdyby Bůh podnikl přímou intervenci, satan by ho mohl obvinit z přestoupení.“94
Ježíš tedy přišel aby Satanu zaplatil a vykoupil svět zpět.
„ ...člověk ztratil moc a autoritu nad zemí, ale Ježíš dluh zaplatil.
Zaplatil dluh a nyní má právo požadovat vlastnictví země.“95

„ ... když Ježíš zem řel na kříži, nejen že nás vykoupil, ale také odstranil bariéru, která nás od něj oddělovala a dal nám příležitost stát se Božími dětmi. Když to udělal, vzal autorituďáblovi a automaticky ji vrátil nám. Máme autoritu, která pochází od Boha, a skrze víru v něj si můžeme odďábla vzít cokoliv zpět. Jenom věřme, že jsme opravdoví dědicové s Kristem v nebeském království. Náš otec je vlastník. Mán nárokovanou listinu na tuto zemi. Když si svá

92 Annacondia C., Satane, poslyš! … str. 41
93 Tamtéž … str. 137
94 Silvoso E., In: “Wagner C. P., Teritoriální duchové, Logos, 1992, str. 128”
práva vírou přivlastníme, budeme vybaveni, abychom užívali
autoritu nad démonickými mocnostmi tohoto světa.“96

Tento pohled na soteriologii je v podstat ě shodný s výkupnou teorií smíření, která zjednodušeněřečeno tvrdí, že jsme kvůli svému hříchu pod nadvládou Satana, ale Bůh nás tak miluje, že mu nabídl jako výkupné svého syna. Ďábel to rád přijal, ale netušil, že Ježíše po smrti neudrží. V podstatě tedy podlehl Boží lsti. Tento původně Origenův názor se po Anselmovi vytratil, ale před časem ho znovu oživil švédský teolog Gustav Aulén (1879 - 1978).97
4.6 Demonologie a misiologie
Tato oblast je natolik široká, že zde není prostor ji rozebírat do hloubky.
Podíváme se tedy pouze na některé základní principy.

Jak jsme vid ěli v minuléčásti, apoštolsko – prorocká reformace věří, že pádem v rájičlověk ztratil vládu nad světem a získal ji tak Satan se svými padlými anděly. Ten jím dosud vládne, ale po Ježíšově zaplacení dluhu na něj již nemá právo a my pak svět máme vírou, skrze duchovní boj, přejmout zpět. Satan ovládá všechny oblasti tohoto světa počínaje jednotlivci, přes přírodu a geografické oblasti, konče různými organizacemi jako je televize a podobně. V těchto všech oblastech máme právo se proti Satanu postavit a převzít vládu.
Abychom to mohli učinit, musíme nejdříve „rozdrtit satanu hlavu“ a „utkat se
silným mužem“ .98 Annacondiaříká:

„Nikomu neradím, aby se stav ěl proti démonům, pokud se předtím neutkal se silným mužem. On koordinuje strategické a taktické operace mocností zla. Když svážeme a vyženeme mocného muže oblasti a zlé anděly, kteří ho následují, démoni zůstanou bez ochrany a náš útok a útok Božích andělů, které máme na pomoc k
96 Annacondia C., Satane, poslyš! … str.42
97 Horton S., Systematická teologie... str. 351-352
boji, je zraní. ... Když démoni ztratí vůdce a vzdušnou podporu,
uprchnou ve strachu a zmatku.“99
Poté, co je tedy „silný muž“ svázán, můžeme začít přebírat vládu nad jeho
územím. Vidíme tedy, že je třeba začít v geografické oblasti:

„Je d ůležité pochopit, že bitva se musí vyhrát v nebesích, v ovzduší. Teprve potom uvidíme, jak se vítězství odrazí na zemi. Proto musíme svazovat a vymítat démony, knížata a mocnosti.“100 Pokud toto uděláme, můžeme bez problémů pokračovat v zabírání dalších částí vlády jako je osvobozování jednotlivců nebo vláda nad sdělovacími prostředky. (Annacondia má podrobně rozpracovaný způsob, jak vymítat démony z lidí, jehož popis přesahuje rámec této práce. Lze se s ním podrobně seznámit v jeho bestselleru „Satane poslyš!“)

„Pokud si nevezme všechny v ěci, které drží v drápechďábel, jsme ztraceni. Vládne nad televizí, nad rozhlasem a nad ostatními médii. Pokud jsou média v jeho drápech, jak mu je sebereme? Musíme přikázat Satanu, aby ve jménu Ježíše média pustil.“101 Také máme nadvládu nad přírodou. Annacondia uvádí jako příklad svou zkušenost s moskyty ve shromáždění nebo s uzdravením psa, který byl po jeho modlitbě sražen z vozu:

„Když m ě pastor představil shromáždění ... řekl jsem: „Bratři a sestry, povstaňte, budeme se modlit a vyženeme ty moskyty ve jménu Ježíše. Teď! Hned teď!“ Za několik sekund byli všichni moskyti pryč. Jemný větřík je vyfoukl z Božího domu ... pochopil jsem, že když Bůh dal Adamovi autoritu nad každým živý tvorem, byli v ní zahrnuti i moskyti.“102

99 Annacondia C., Satane, poslyš! … str. 145
100 Tamtéž … str. 65 101 Tamtéž … str. 141-142
102 Tamtéž… str. 46

„ Když jsem m ěl poslední den evangelizace, muž nedaleko venčil svého pejska, zatímcočekal, až se manželka vrátí. Vysadil pejska nahoru na auto. Když jsem se na závěr modlil a na počátku jsemřekl: „Ježíši dotýkej se!“ pejsek spadl z auta na záda. Muž měl pejska velmi rád a myslel si, že je mrtvý. Já jsem se zatím modlil dál ařekl jsem: „Vstaň a choď“. Pejsek ihned vstal a začal před pánem vrtět ocáskem.“103 Takto můžeme získat nadvládu nad každou oblastí a získat svět pro Boha. Způsob evangelizace tedy spočívá v tom, že se nejprve musíme postavit proti všem mocnostem, které ovládají danou oblast, a potom již zabíráme území, „pleníme dům toho silného“ a zachraňujeme lidi pro Ježíše. Tuto činnost máme vykonávat tak dlouho, až zabereme celý svět a Satan ztratí vše, nad čím na zemi vládne. Tím podle Annacondii naplňujeme Ježíšovo velké poslání.
4.7 Eschatologie

V této části provedeme opět pouze nástin eschatologie. V první části této kapitoly jsme již zmínili, že se apoštolsko – prorocká reformace považuje za poslední obnovné hnutí před druhým příchodem Ježíše Krista. Věří, že církev obnovená na základě této reformace (tedy skupinkového systému) otřese světem a dobude ho zpět pro Ježíše, aby mohl přijít a ujmout se vlády.

„ (skupinky) ... zažívají působení Ducha jak se stávají pravým Kristovým tělem a jsou ponořovány (křtěny) do nové struktury. Stávají se rukama a nohama inkarnovaného Krista, aby byly použity v naplňování jeho díla na zemi.“104

„Boží církev je elektrárna (power plant) ke zni čení díla toho zlého. Probouzí se k tomu, aby byla nejmocnější zbraní se svou výzbrojí - jednotou.“105

103 Annacondia C., Satane, poslyš! … str. 70
104 Neighbour R., Man-made …
105 Wagner C. P., Breaking Strongholds in Your City. …
Aby církev naplnila své poslání, potřebuje být jednotná, ne roztříštěná do
jednotlivých denominací.

„Jednota p ůsobí autoritu. Starší ve sjednocené církvi ve městě mají duchovní autoritu. Když se modlí, ovlivňuje to celé město. Sedí v branách města. Rozdělení starší mají zmenšenou autoritu, anebo vůbec žádnou. Nejednotnost brání efektivní společné modlitbě.“106
Když se křesťané sjednotí, dobudou zem pro Ježíše a připraví ji, Ježíš přijde a
ujme se skrze církev vlády.

„Jsme spole čně povoláni položit nové základy pro novou oblast, základy pro počátek věku nového království. Máme na dosah narození zcela nového řádu - zcela nového systému ... Připravujeme se posunout se do věku Královského zákona a vlády, kde Kristus sám a my, jeho svatí, s ním budeme vládnout zemi a spravovat ji ... Bůh si povolává apoštoly a proroky, kteří hovoří některé nové a radikální věci, začínají etapu, pokládají základy pro novou oblast. Nejedná se o záplatování věcí, které už existují, ale přípravu církve na nový systém. ... Chystáme se přejít ze systému milosti do systému vlády. Chystáme se vidět Ježíše, ne jako trpícího beránka, který byl zabit, ale jakořvoucího lva - krále. ... Také se chystáme vstoupit do období ne poddajné a pasivní podřízenosti našim nepřátelům, jako „nastavování druhé tváře“ a „chození druhé míle“, ale spíše do pozice autority, vlády a moci.“107 Hnutí tedy očekává, že se bude jeho vliv postupně rozlévat a zaplavovat zemi, až dojde k plnému znovudobytí všech území od nepřítele. V té chvíli přijde Ježíš, vtělí se do církve (rozumějme do hnutí apoštolsko - prorocké reformace) a započne skrze ni období své vlády na této zemi.
Skupinkové hnutí je tak hnutím „Království nyní“ vjeho nejčistší podobě.
106 New Apostolic Reformation …
107 Wies J., Mailing list, The Third Apostolic …

5 Reflexe z letniční perspektivy

V minulé kapitole jsme si ud ělali základní shrnutí učení „postkonfesjiního hnutí“ - neboli „apoštolsko - prorocké reformace“. Nyní se na jeho jednotlivé aspekty podíváme ve světle letničních pozic a výroků významných představitelů letničního hnutí.
5.1 Apoštolsko – prorocká reformace

Letni ční hnutí si podobně jako apoštolsko - prorocká reformace připisuje titul „apoštolská“. Má pro to ovšem zásadně odlišné důvody. Největší světová letniční církev Assemblies of God, ke které se hlásí i Apoštolská církev, se ve svých věroučných pozicích důrazně od „apoštolsko - prorocké“ reformace distancuje, když uvádí:

„Letni ční církve věří, že jsou apoštolské, protože:
1. učí to, co učili apoštolé, a
2. sdílí to v moci apoštolů skrze křest a plnost Ducha Svatého, který
zmocňuje jejich životy a službu.
Věří, že není podstatný současný apoštolský úřad, ale učení a
moc.“108

Zna čný rozdíl je i v pohledu na to, kdo je to apoštol. Apoštolsko - prorocká reformace vidí své apoštoly jako rovnocenné k apoštolům první církve, jako návrat ke správnému pojetí apoštolského úřadu po tom, co byl po staletí opomíjen. Letniční, ústy bývalého předsedy Svazu letničních sborů v Německu, a významného letničního teologa a apologeta Reinholda Ulonski jasně rozlišují mezi apoštoly první církve a současnými apoštoly:

„ (Jsou) ... čtyři typy apoštolů v Novém Zákoně:
1. První apoštol: Ježíš Kristus ...
2. Druhá skupina: Dvanáct apoštolů ... Tito jsou jedineční a neopakovatelní, protože museli být životními a
očitými svědky Ježíšovy služby. ... Byli za Ježíšova pozemského

života dáni Pánu Ježíši od Otce. (J 17,6-9) 3. Třetí skupina - Apoštolé Vzkříšeného ... Po Ježíšově nanebevstoupení nastupuje nová generace apoštolů.

tyto nedal Otec Synu, nýbrž je Syn dává lidstvu. (Ef 4,8.11) ... 4. Čtvrtá skupina - Apoštolé církve ... To jsou církví vyslaní poslové s určitým úkolem. Dnes bychom je
nazvali misionáři.

... Pro č je jako apoštoly také nenazýváme? Apoštol ve dnech nového zákona znamenalo prostě „poslaný“. Dnes má však tento titul takovou svatozář, jakou by si pravý apoštol nikdy nenárokoval. Nejde přece o jméno ani titul, ale o poslání.“109 Letniční věří, že dnes existuje pouze čtvrtý druh apoštolů a varují před falešnými apoštoly. Ti se vyskytovali i v době apoštola Pavla a jistě se vyskytují i dnes. Assemblies of God k tomu ve svých věroučných pozicích uvádějí:

„Ne všichni lidé novozákonního období, kte ří se nazývali apoštoly nebo jim byl ten titul udělen jejich následovníky, byli ve skutečnosti apoštolé. ... Učitelé, pravděpodobně putující helénističtí židé ze sboru v Jeruzalémě, přišli do Korintu zřejmě s doporučujícími listy. Zdá se, že se chvástali stejnou kvalitou jako Pavel, nebo dokonce ještě vyšší, ve snaze uchvátit vedení sboru. ... Pavel takové lidi rozpoznal takto: „Jsou to falešní apoštolé, nepoctiví dělníci, přestrojeni za apoštoly Kristovy.“ (2 K 11,13) ... mnoho těch, kteří se sami prohlásili za apoštoly, nebo měli tento titul chybně přisouzený, putovali mezi křesťanskými církvemi. Rozlišování bylo nezbytné.“110
109 Ulonska R., Úřady v církvi … str. 12-15
Ve stejnému duchu pokračuje Ulonska:

„V dnešní dob ě, kdy hrozí nebezpečí, že zplnomocnění k určitému povolání bude nahrazeno křesťanským manažerstvím, je nutno si připomenout povolání a ustanovení od Krista. Nový zákon říká: „On sám ustanovil ...“. Na tomto pozadí jsou jiné dnešní tendence odchýlením od pravdy.“111 To ovšem neznamená, že by se letniční stavěli negativně vůči projevům apoštolské a prorocké služby v církvi. Jejich negativní postoj se týká pouze nároků jednotlivců na příslušné úřady.

Více to Assemblies of God rozvád ějí v další ze svých věroučných pozic, kterou vydali v souvislosti s příchodem Torontského požehnání do jejich církve a v souvislosti s novými nároky představitelů tohoto hnutí na biblické úřady: „Vedení místních sborů, podle pastorálních epištol, je v rukou starších (presbyterů) a diákonů. Pastorální epištoly jsou poslední Pavlovy epištoly. Není v nich žádný náznak pokračování úřadu apoštolů a proroků, ačkoli služba s ním spojená stále pokračovala... Prohlašujeme, že jsou a měly by být apoštolské a prorocké druhy služeb v církvi, ale bez jedinců, o kterých by bylo rozpoznáno, že daný úřad zastávají.“ 112

Jejich postoj k ú řadu apoštolů a proroků je tedy jednoznačný: „Protože nás Nový Zákon nepoučuje, abychom ustanovovali budoucí apoštoly, nejsou současné úřady nezbytné ke zdraví a růstu církve, ani k její apoštolské podstatě.“113 Assemblies of God jsou tedy ve své kritice úřadu novodobých apoštolů konzistentní a v podstatě tak navazují na svoji kritiku z roku 1949 v souvislosti s tehdejším růstem hnutí Pozdního deště. Tehdy je odsoudili dnes již legendárními šesti body, z nichž jeden zněl: „Chybné učení, že je církev založena na dnešních apoštolech a prorocích.”114

111 Ulonska R., Úřady v církvi, … str. 11Odstraněno:
112 Endtime Revival …
113 Apostles and Prophets …
114Adopted a resolution of “New Order …

5.2 Odstran ění starého řádu Již na počátku jsme zmínili, že existuje mnoho druhů uspořádání církve a že postkonfesijní model je význačný tím, že svou strukturu jako jedinou považuje za „nový měch“, zatímco všechny ostatní za „starý měch“. Proto tvrdí, že současné struktury, které prý již ztratily všechny známky života a dělají z církve organizaci místo organismu, musí být plně nahrazeny jeho strukturou.

Letni ční se k takovýmto postojům staví z principu kriticky a ve své oficiální Systematické teologii od profesora Hortona, kterou běžně uznává a k výuce svých duchovních používá i Apoštolská církev, poznamenávají: „Někteří ... pevně věří, že organizační struktura je pro Církev nezbytná. Zacházejí někdy do krajností a učí, že Bible podává konkrétní podrobnosti církevního řádu a správy. (Naneštěstí podrývají vlastní argumentaci, jelikož se neshodují v tom, které konkrétní podobnosti jsou nařizovány.)“115 Letniční také u postkonfesijního modelu vnímají předpoklady pro to, aby se z něj velmi záhy vytratil život (pokud tam jaký je) a stal se pouhou strukturou, aniž by si to dokázal připustit. Assemblies of God toto nebezpečí zmiňují ve svých věroučných pozicích: „Apoštolsko – prorocká... struktura, která je vybudována aby nahradila předchozí strukturu, se může brzy stát diktátorskou, arogantní a tělesnou, zatímco si nárokuje být více biblickou než stará struktura, která se nachází mimo novýřád a organizaci.“116

Z toho vyplývá i postoj ke snahám tuto strukturu zavést: „Náhodná a chybná záměna Bohem stanoveného a řádně zvoleného vedení, za apoštoly a proroky, kteří se vzájemně ustanovili, je okolnost, která si koleduje o kritiku... Ačkoli je příklad Pavla, který vyučoval mladého Timotea, dobrým vzorem pro dnešek, neexistuje žádný biblický základ pro strukturu vyžadující, aby každý věřící měl svého pastýře.“117)

115 Horton S., Systematická teologie … str. 559
116 Endtime Revival …
117 Tamtéž Můžeme ještě doplnit postřeh bývalého předsedy Evropské letniční konference Jacoba Zopfiho ohledně situace švýcarské církve a vlivu skupinkového neboli postkonfesijního hnutí na ni: „Zúčastnil jsem se spousty stanových evangelizací, sloužili jsme od města k městu. Ale pak přišel, dle mého pohledu, útlum avětší zaměření se na službu domácích skupinek. Netvrdím, že domácí skupinky jsou špatné, jen jsem postrádal ten důraz na veřejnou evangelizaci, ke které se pomalu vracíme.“ 118 Zajímavá je vtéto souvislosti i Zopfiho odpověď ze stejného rozhovoru, který poskytlčasopisu Apoštolské církve Život v Kristu.

Otázka: „S čím se letniční konference může nejvíce potýkat?“ Odpověď: „S tím, aby se snažila být více společenstvím než organizací vedenou papežským systémem.“119 Letniční obecně shrnují svůj pohled na problematiku struktury církve ve své Systematické teologii takto: „Touha mít novozákonní Církev je v mnoha směrech důstojná a vznešená. Věřící by svou teologii měli neustále utvářet podle apoštolského učení a neustála by v životě měli hledat vedení Ducha svatého. Nový zákon ovšem vypovídá o organizační rozmanitosti, která umožňuje reagovat na to, co je potřeba. Církev například neměla diákony, dokud nebyli zapotřebí. Později se připojily i diákonky. V Novém zákoně existuje prostor pro rozmanitost, která vyhovuje potřebám rozdílné zeměpisné a kulturní situace. Nutno mít na mysli, že novozákonní zvěst je věčná a nesmí být předmětem kompromisů. Avšak aby se tato zvěst stávala účinnou, je zapotřebí ji uplatňovat v soudobém prostředí.“120

118 Rozhovor s Jacobem Zopfim …
119 Tamtéž
120 Horton S., Systematická teologie … str. 559/560

5.3 U čednictví Novodobé učednictví je v postkonfesijní formě hluboce zakořeněno a je požadováno, aby se do něj zapojil každý, kdo chce v církvi fungující podle této formy být. Jeho vzorem je vztah Ježíše a jeho učedníků, který je do života postkonfesijního sboru aplikován tak, že každý člen má svého pastýře, který ho buduje a také sám se stává pastýřem někomu dalšímu. Letniční vztah pastýře a jeho žáka přímo nezavrhují, ovšem ve formě, v jaké ho prosazuje postkonfesijní model, je pro ně nepřijatelný. Vidí v něm totiž pastýře jako toho, kdo stojí mezi Bohem a svým žákem. Assemblies of God to ve svých věroučných pozicích vysvětlují: „Bůh ustanovil pastory-učitele v Církvi jako součást rozmanitosti služeb celému tělu. (Ef 4,11) Odmítnout tyto služby znamená úmyslně odmítnout zaopatření od Hlavy Církve, která je dárcem těchto darů. Na druhou stranu ale tvrdit, že křesťan nemá přístup k Bohu nebo jeho vedení nezávisle na lidském pastýři, jde do druhého extrému a popírá, že Bible učí o přímém přístupu věřícího k Bohu.“121 Lidé potřebují mít v dnešní době vzory a učitele, které budou moct následovat. Tím prvním a hlavním vzorem ale musí zůstat Ježíš a jeho slovo, ne jednotliví lidští pastýři: „Asi bychom měli uznat, že současné pastýřsko-učednickopodřízenecké hnutí opravdu vyrostlo ze skutečných potřeb. V liberální společnosti lidé potřebují autority. Ale musíme je odkázat na základní autoritu Písma... V naší neosobní společnosti lidé potřebují užší společenství v menší skupině lidí... Způsobyřešení této potřeby se mohou lišit podle okolností. Ale musíme se vyvarovat rozdělení, které vidíme v Korintské církvi, založeném na následování lidského vůdce.“ 122

U čitelé Assemblies of God dále vysvětlují slabiny novodobého učednictví: „Je pravda, že mnozí nově věřící hledají někoho, kdo by je chránil od chyb a uváděl do pravdy. Avšak když budou plně spoléhat na
121 Endtime Revival …

n ějakéhočlověka, že je ochrání ode všech chyb, přestanou studovat Písmo a selžou v budování své vlastní schopnosti odolat falešnému učení. Pavel i Petr varují před falešnými učiteli, ale Nový Zákon neukazuje jako řešení získat lidského pastýře, který by věřícího chránil. Písmo učí, že všichni musí bojovat dobrý boj víry (1Tm 6,12). Všichni si musí obléct celou Boží zbroj a naučit se ovládat štít víry a meč Ducha, aby mohli obstát. (Ef 6,10-18) Pavel uznával, že starší (pastoři) společenství v Efezu měli zodpovědnost krmit stádo Boží církev (místní společenství). Varoval, že mezi ně přijdou vlci, kteří nebudou litovat ovce. Ale také varoval, že ze středu těchto starších, nebo pomocných pastýřů, povstanou muži a překroutí Písmo, aby za sebou obrátili učedníky. (Sk 20,28-30) To znamená, že budou vypadat jako dobří učitelé, ale v některých bodech překroutí Písmo s cílem získat si následovníky. A tak věřící potřebují víc než jen ochranu od lidského pastýře. Potřebují si vybudovat svou vlastní schopnost hledat v Písmu a porozumět mu pod vedením Ducha, který jediný může uvádět do veškeré pravdy.(J 16,13)“ 123 Pokud chceme být zdravými křesťany, odolnými vůči kdejakému učení, musíme se vyvarovat jakémukoli spoléhání na člověka a bezhlavé víře tomu, co nám přináší. Konečným měřítkem pro nás musí být Boží Slovo. Učitelé nás mohou vyučovat tomu, co sami získali, ale pokud jim dovolíme, aby tím ovládli naše smýšlení, ztrácíme tím pevný bod a je jen otázkoučasu, kdy nás přivedou na scestí.

Narozdíl od postkonfesijního modelu, kde se nejvíce hodnotí loajalita a ochota nechat se svým pastýřem formovat, se u klasických letničních nejvíce hodnotí schopnost rozsuzovat přinášené učení na základě Písma.

5.4 P ředreformační pojetí autority Pojetí nové struktury (nového měchu) je, jak jsme si dříve uvedli, hierarchické, s velikým důrazem na podřízenost a plnou poslušnost autoritě. Je tedy velmi blízké předreformační struktuře a tím i struktuře římskokatolické církve. Assemblies of God si toho jsou vědomi a proto před takovým pojetím jasně varují:

„Zárove ň zde jsou určité tendence snížit demokracii v církvi v zájmu zastání se podřízenosti autoritě. Předpokládá se, že apoštolé a starší v Jeruzalémské církvi uplatňovali autoritu nad Jeruzalémskou církví i církvemi na jiných místech. Bližší zkoumání Písma ukáže, že když bylo vybíráno sedm mužů, aby se starali o pomoc vdovám, apoštolé jen stanovili podmínky a vyzvali lidi, aby zvolili sedm mužů (Sk 6,3.5). Ve Skutcích 14,23, kde Pavel a Barnabáš ustanovili starší v každém sboru,řecké slovo pro ustanovení znamená vybrat, nebo zvolit, pomocí zvedání rukou. Ačkoli je v 2. Korintským 8,19 správně přeloženo „zvoleni“, někteří říkají, že to nemůže znamenat volbu ve Skutcích 14,23, protože podmětem jsou apoštolé. Nicméně není žádný důvod, proč by to sloveso nemohlo naznačovat, že Pavel a Barnabáš stanovili podmínky pro starší (jako v 1Timoteově 3,1-7) a poté provedli volbu. V Novém Zákoně vidíme rozmanitost spíše než jeden neměnný typ organizace. Cíl organizace vždy byl naplnit potřebu a splnit úkol, nikdy ne organizovat za účelem organizace. Nevidíme žádný náznak, že by Jeruzalémský sbor uplatňoval autoritu nad ostatními sbory. Když vyslali Petra a Jana do Samaří, bylo to za účelem vyjádření zájmu a poskytnutí pomoci. Stejné to bylo, když byl Barnabáš vyslán do Antiochie. Je užitečné si všimnout, že se Barnabáš do Jeruzaléma nevrátil pro radu, když potřeboval pomoc. Šel přímo do Tarsu a přivedl Saula, aby s ním pracoval. Ale Saul nepodléhal autoritě Barnabáše, protože oba byli pod autoritou Krista a Ducha svatého. Barnabáš později ochotně Pavlovi umožnil převzít vedení. Navíc se Pavel při jedné příležitosti postavil proti Barnabášovi (Sk 15,36-41) a při jiné proti Petrovi a delegátům od Jakuba a Jeruzalémského sboru. (Ga 2,11-14) Jeho autoritou bylo Písmo a rádcem Duch a Písmo. Pavlova reakce na požadavek Jakuba v Jeruzalémě, aby se zúčastnil na posvěcujícím obřadu, vyjadřovala zájem o pravdu, ne jen pouhou absolutní podřízenost autoritě. (Sk 21,17-26) Bible vyučuje o poddanosti našim vedoucím a jednoho druhému v lásce. Ale to se týká vzájemného zájmu a ohleduplnosti jednoho k druhému. Bible také rozpoznává potřebu vedení, ale Ježíš varoval, že kdo chce být první, bude služebníkem všech. V církvi není žádné místo pro někoho, kdo by chtěl panovat nad druhými nebo Božím dědictvím. (1Pt 5,3) Pavel a jeho spolupracovníci si nenárokovali vládu nad svými obrácenými. Spíše byli pomocníky jejich radosti, ale tito obrácení stáli na své vlastní víře. (2 K 1,23.24) Petr vybízel mladší, aby se podřizovali starším, ale hned dodal, že by měli být podřízeni jeden druhému a oděni pokorou. (1Pt 5,5) Nikdo nemá požadovat absolutní autoritu nad ostatními i kdyby to bylo s cílem je ochránit. Každý se má střežit, aby byl bdělý, aby měl vítězství nad Satanem. (1P 5,8)“ 124 Letniční tedy věří, že struktura církve by neměla být ryze hierarchická, ale že by autority měly s těmi, kdo jim byli svěřeni, úzce spolupracovat, a to ne s postojem vládců, ale s postojem služebníků. Ustanovování služebníka do úřadu by nemělo být děláno bez porady s lidmi, kterým daný služebník bude sloužit. Měl by být nejprve podle daných kritérií navržen, zvolen a až poté uveden do úřadu. Autorita, kterou tímto způsobem získá, opět není absolutní. Služebník musí mít stále na mysli, že byl povolán sloužit a ne panovat. Podle toho by měl řídit všechna svá rozhodnutí i skutky.
5.5 Soteriologie

Apoštolsko – prorocká reformace má v oblasti soteriologie pohled, který je prakticky shodný s výkupnou teorií smíření. Tato teorie tvrdí, že Ježíš nepřinesl svou oběť Bohu, ale že jí přinesl Satanu jako výkupné za lidstvo, které po právu vlastní a sužuje díky pádu v ráji, kdy mu sám člověk předal vládu. Letniční se ve své systematické teologii k výkupné teorii staví takto: „Tato teorie předpokládá, že Satan má právo ovládat a utiskovat lidstvo na základě lidské vzpoury proti Bohu. Kristus byl poslán, aby zaplatil Satanovi výkupné za propuštění lidstva. Teorie výkupného však od počátku vylučuje každou skutečnou opozici mezi Bohem a Satanem. Předpokládá, že Bůh akceptuje Satanovu pozici a úlohu a že je ochoten jednat se Satanem podle jeho podmínek. Satanovi je dovoleno mít vlastní legitimní místo mimo vykupitelský Boží záměr, místo, které Bůh při svém úsilí vykoupit lidstvo musí respektovat. Proti této teorii výkupného stojí biblické učení, že pozice a úloha Satana jsou založeny na lži (J 8,44). Nemají žádné oprávnění, které by musel Bůh uznávat a jemuž by se musel přizpůsobovat! Triumf Boží milosti nad silami temna neponechává jejich úloze a nárokům žádné místo pro legitimitu a respekt. Satan, jako „bůh tohoto věku“, má neoprávněné postavení, které mu uděluje lidstvo svou vlastní duchovní slepotou a vzpourou (2K 4,4). Kristus skutečně na kříži za lidstvo „zaplatil“, ovšem nikoli Satanu, nýbrž Bohu.“ 125 Ježíš tedy svou obětí zaplatil Bohu (a ne Satanu!), smířil nás s ním, a umožnil nám opět přijít do jeho blízkosti: „Kristus nás vysvobodil od spravedlivého soudu Božího, který jsme si po právu zasloužili pro své hříchy (Ř 3,24-25).“ 126

5.6 Démonologie a misiologie Apoštolsko – prorocká reformace věří, že pádem v rájičlověk ztratil vládu nad světem a získal ji tak Satan se svými padlými anděly. Po Ježíšově zaplacení dluhu na něj již nemá právo a my svět máme skrze duchovní boj získat zpět. Tento boj by měl začít střetnutím s vládcem oblasti. Když ho porazíme, můžeme svobodně plenit všechny části jeho bývalé vlády.

Letni ční se k této praxi staví odmítavě. Nepopírají sice vymítání démonů, ale snaží se vyhnout přílišnému zaměření na tuto oblast. Assemblies of God to vysvětlují ve svých věroučných pozicích: „Účastníme se duchovní války. „Ďábel obchází jakořvoucí lev a hledá, koho by pohltil“ (1Pt 5,8). Ale toto poselství nebylo dáno, aby vystrašilo věřící a přivedlo je do extrému, kdy se stane jejich hlavní denní aktivitou zápas sďáblem. Když si oblečeme duchovní
125 Horton S., Systematická teologie … str. 219-220
126 Horton S., Systematická teologie … str. 363

výzbroj, kterou by m ěl každý křesťan v duchovním konfliktu nosit, je nám zaslíbeno, že obstojíme předďáblovými nástrahami (Ef 6,1117). Přikryti Ježíšovou krví a oblečeni do naší výzbroje se můžeme soustředit na zadaný úkol - jít do světa s evangeliem. Po cestě můžeme zažít velké boje, ale ten, který jde před námi, už zvítězil.“127 Naše hlavní zaměření tedy má být na poslání, které jsme od Boha dostali, ne na vymítání démonů. To může být průvodní jev naší služby, ale ne způsob, jak velké poslání naplňujeme. Naše poslání je být bdělými, oblečenými do Boží zbroje a stát na svém místě: „Zdá se zřejmé, že termín „posedlý“ by neměl být užíván na opravdové věřící. Bible ukazuje, že Satan a jeho skupina jsou vnější nepřátelé. Jsme ve válce proti Satanovým silám a ty hledají příležitost k útoku na nás. (Viz Ef 6,12.) Biblický důraz je na to, čemu musímečelit v povětří kolem nás. Naše povolání nikdy není vymítat démony z našeho okolí. Jsou kolem nás a napadají nás, pokoušejí nás, ale nemohou nás posednout. Naše povolání je být bdělí, obléci si zbroj a zaujmout svou pozici (2K 10,3-6; Ef 6,10-18; 1Pt 5,8.9). Ježíš porazil Satana citováním Božího slova (Mt 4). My se také musíme postavit na Boží slovo a ve víře odolat Satanu a jeho démonům (Jk 4,7; Pt 5,8.9). Potom štít víry uhasí každý ohnivý šíp nepřítele (Ef 6,16). (Zde rozpoznáváme, že tak, jak Boží vysvobození občas přichází skrze anděly, Satanovy útoky mohou přijít skrze démony nebo skrze ty, kdo jsou démony posedlí.)“ 128 Letniční věří, že démoni mohou ovládat jak jedince, tak i třeba města. Nemůžeme z toho ale udělat pravidlo. V boji proti démonům se nemůžemeřídit nějakými návody. Tím jediným, co nás může dobře vést, je zjevení od Ducha svatého: „Démonská posedlost existuje - ne ve všem, co není v pořádku, ale určitě ve zvláštních případech, se kterými se musí jednat. A Bůh ve své moudrosti poskytnul nástroje pro tyto zvláštní potřeby. Zatímco
127 Endtime revival …
128 Tamtéž

opravdu mohou nad konkrétními m ěsty stát vladaři temnoty, není žádný biblický důkaz, že každé město, nebo geografický celek, je ovládáno démonem. Duch svatý může dát Duchem naplněnému věřícímu slovo poznání, že démon kontroluje člověka, který potřebuje osvobození. A v případech zvláštního chování Duch rozpozná pro Duchem naplněného věřícího zdroj toho jednání. Ale usoudit, že každá nemoc, zranění, vrozená vada nebo negativní osobní rys je způsoben démonem, je špatné pochopení Písma. Hřích zanechal na světě své stopy, ale všechny nejsou ve formě démonů přítomných kamkoli se obrátíme, kteří by měli být pojmenováni a vymítáni.“ 129 Respektovaný letniční teolog Frank Macchia, opět v knize Systematická teologie, k tomuto tématu uvádí: „Osvobození bývá chápáno jako výsledek skrytého poznání (gnósis), které ostatní mimo hnutí osvobozování nemají. Bývají předkládány složité spekulace,jak jsou démoni organizováni, jaké mají charakteristiky a také v jakém jsou vztahu vůči lidským vládám a životu jednotlivců. Jakmile dojde k pochopení jejich skutečné pozice a funkce ve světě, provádějí se složité praktiky „svazování“ démonských mocností. Jenže je nápadné, žečteme-li Bibli, takové to spekulace a praktiky v ní úplně chybějí.“130 Annacondiovu a Wagnerovu doktrínu o přemožení silného muže pak explicitně odmítá děkan korejské letniční Bethesda Christian Univerzity, přináležející k Assemblies of God, John Stetz, zjehož rukou převzal diplom i legendární Yonggi Cho. Stetz mimo jiné uvádí, že tím, kdo má siláka spoutat není křesťan, ale Ježíš, který to již učinil. „Ježíš tady mluví o svém vpádu na výsostné území satanovo, aby osvobodil posedlé, protože právě on je tím „ silnějším“ .131

129 Endtime revival … 130 Horton S., Systematická teologie … str. 220
131 Stetz J., Svrablavé uši … Když Ježíš odcházel z této země, zanechal nám zde veliké poslání, a naším úkolem je ho naplňovat. K tomu jsme vyzbrojeni Božím slovem, zmocněni Duchem svatým a máme k dispozici plnou Boží zbroj. Proto se nemusíme sil temna obávat, ani se s nimi nijak zvlášť zabývat. Pokud je zapotřebí vůči nim jednat, Duch svatý nás povede. Nesmí se nám ale stát, že bychom svou hlavní pozornost obrátili od zvěstování evangelia k vymítání démonů ze všeho a ze všech. K tomu nás Bůh nepovolal.

5.7 Eschatologie Apoštolsko – prorocká reformace věří, že je posledním stupněm reformace na zemi před příchodem Ježíše Krista. Věří tomu, že bude svět postupně dobývat a připravovat, až bude natolik posvěcen a proměněn, že se do něj Ježíš vrátí a ujme se skrze svou církev vlády.

Letni ční se proti tomuto učení ve svých věroučných pozicích (pozicích Assemblies of God) jasně staví: „Někteří učitelé tvrdí, že jejich poslání a poslání církve už není evangelizace, ale ustanovování novéhořádu na zemi s vyhlídkou zavádění Království. Ale Nový Zákon nenaznačuje, že bychom v tomto věku mohli ustanovit čistý vnější řád. Církev roste a vyvíjí se, ale plevy budou mezi pšenicí až do žně. Soud, který zničí současný světovýřád, je nezbytný před tím, než bude moci být na zemi ustanovena královská vláda, jak jasně naznačují Daniel 2; 2.Tesalonickým 1 a Zjevení 19. Je nezbytné se vyvarovat postmileniálnímu úhlu pohledu, který ignoruje evangelizační účel církve v současné době.“ 132 Letniční věří tomu, že naším základním posláním je stále evangelizace. Jakékoli jiné cíle, které by si kladly ambice tento základní cíl nahradit, nejsou od Boha a ani nemohou být skrze jeho lid naplněny. Boží království bude na zemi ustanoveno až po druhém příchodu Ježíše Krista a soudu nad současným řádem.

N ěkteří letniční, zasažení tímto učením, by jistě nepřiznali, že budování skupinkové pyramidy je jim bližší než evangelizace. Nicméně se domnívají, že
132 The Discipleship …

práv ě budování skupinkové struktury je -skrze přátelské a nekonfrontační evangelium- prostředkem k získání jejich okolí pro Krista. Bezděky tak skutečně přiznávají, že budování skupinkové struktury je jejich prioritou.

Práv ě ohledně nekonfrontačního evangelia, které ruku v ruce provází skupinkové hnutí jako jeho dvojče, si můžeme uvést úryvek z prorockého kázání letničního pastora Davida Wilkersona:

„Až dote ď byl Pán zticha. Držel svůj hněv na uzdě, zatímco falešné doktríny, falešní proroci avlci vrouše beránčím ničili zástupy v jeho církvi. Ale teď Bůh způsobí, že jeho hlas bude znám. Říká nám: „Pastýři proměnili můj dům vdoupě nepravosti. Přesto jsem mlčel. Materialističtí kazatelé zkazili mou církev na celém světě hanebnými doktrínami. Přesto jsem byl zticha. Mlčel jsem, zatímco megacírkve odstranily ze svých sborů útočnou naléhavost Kříže. Krotil jsem se, když samolibí pastýři dovolili komediantům, aby vnesli do mého domu lehkost a povrchnost. Ale víckrát už ne! Teď jsem se rozlítil. A přicházím do svého domu, abych ho očistil dřív, než se vrátím pro svou nevěstu. Varuji vás, přicházím kvám se svatou horlivostí. Zničím všechny tyto falešné doktríny. Skoncuji s každým lupičem azlodějem, který obsadil mé kazatelny. Vysuším všechny jejich zdroje azpůsobím, že jejichřeky peněz vyschnou. „V pustinu obrátím hory i pahrbky, a všelikou bylinu jejich usuším, a obrátím řeky v ostrovy, ajezera vysuším… Obrátí se zpět, zahanbeni budou ti, kteříž doufají vrytinu, kteříž říkají slitinám: Vy jste bohové naši“ (Izaiáš 42,15.17). Milovaný, toto je tou novou věcí, kterou Bůh činí ve své církvi. Říká: „Zničím a zahubím každou službu, která je tělesná, podvodná a materialistická. A já pozvednu pastýře podle mého srdce, věrné služebníky, kteří mě znají. Zničím všechna falešná evangelia, a zmátnu a zostudím každého falešného učitele. Ale nezřeknu se těch milionů upřímných lidí, kteří byli podvedeni falešnými doktrínami. Neměli vlastní rozum. A teď uslyší mé pravé evangelium. Až ho uslyší, budou činit pokání a budou se stydět za mělké, lehkomyslné evangelium, které je uvedlo v omyl. Já je povedu do pravdy.“ „I povedu slepé po cestě, kteréž neznali, a po stezkách, kterýchž neuměli, provedu je; obrátím před nimi tmu v světlo, aco nerovného, v rovinu. Toť jest, což jim učiním, a neopustím jich“ (Izaiáš 42,16).“133
133 Wilkerson D., Bůh činí …

Závěr

Seznámili jsme se s hlavními modely uspo řádání církve. Prostudovali jsme si základní rysy skupinkového hnutí a jeho ideové předchůdce. Zběžně jsme prošli současnou scénou nejdůležitějších skupinkových megasborů a z prací jejich představitelů jsme načerpali materiál pro studium jejich učení. To jsme nakonec zhodnotili skrze pohled oficiálních věroučných pozic největší světové letniční denominace Assemblies of God, ke které se hlásí i Apoštolská církev. Věřím, že čtenář při tom mohl získat množství spolehlivého materiálu k tomu, aby si vytvořil jasný úsudek, případně alespoň získal podnět k dalšímu studiu této problematiky.

Záv ěrem si dovolím zmínit svůj osobní pohled na problematiku tzv. postkonfesijního uspořádání sborů. Jak přiznává i skupinkové hnutí, existují dva základní druhy aplikace skupinek do sborového života. Ten první jsme podrobně studovali v této práci a nazývá se „skupinkový sbor“. Ten druhý bychom mohli nazvat „sbor se skupinkami“. Skupinky v něm nejsou ústřední stavební jednotkou hierarchického uplatňování moci jedince na vrcholu pyramidy, na které by byl založen život sboru, ale jsou jen jednou z dobrovolných aktivit jako je mládež, biblické hodiny, modlitební setkání atd. Jsou to spíše skupinky, které vznikají přirozeně, podle konkrétních potřebčlenů sboru, a pokud je potřeba naplněna, mohou zaniknout. K tomuto pojetí se protagonisté skupinkových sborů staví velmi kriticky. Mě naopak tento způsob organizování skupinek připadá mnohem přirozenější a zdravější a věřím tomu, že z něho může vzejít mnohé dobré ovoce.

Jsem vd ěčný Bohu, že mi vrámci mého studia VOŠMT v Kolíně umožnil skupinkové pojetí sboru studovat, neboť mi to v mnohém pomohlo pochopit principy, které jsem sice již dříve tušil, ale nedokázal pojmenovat. Je samozřejmě věcí každéhočlověka, jak se k této problematice postaví, a proto není cílem této práce kohokoliv odsuzovat. Ovšem já sám, po svých osobních zkušenostech,či zkušenostech jiných, které jsem mohl vidět okolo sebe, a samozřejmě na základě zpracovávání tohoto tématu nevěřím, že skupinkové pojetí sborů (a s ním apoštolsko – prorocká reformace) pochází od Boha. Dnes ho spíše chápu jako úskok nepřítele, který se snaží svést Boží lid, který se přitom domnívá, že slouží Bohu, od kterého pro své dílo přijímá vize, které však nejsou ničím jiným, než principy popsanými ve skupinkových manuálech. Modlím se, aby Bůh dal své církvi milost.

Resumé

There have already been many various movements in the Church and we can expect that many will come yet. Movements come and go and the task of the Church is to check them and compare with the Bible and accept or reject them. One of the movements is a cell movement. Other names of this movement are Apostleprophetic reformation or Postconfessional movement. This movement has already been rising up world-widely for many years and has touched the Church in the Czech Republic as well.

This paper is an analysis of cell churches and the cell movement. It starts with a short description of basic models of Church structure (Episcopal, Presbyterian and Congregational) and by a description of the Postconfessional system in the first chapter. The second chapter is a historical description of various ideological forerunners of the cell movement. They are: monastic order, pietism, Methodism, Latter rain movement, Charismatic movement and Catholic charismatic movement. The third chapter is a brief overview of large contemporary cell churches (megachurches), their history and noteworthy emphasis in doctrine. (Yoido Full Gospel Church, Touch Outreach ministries … ) The fourth chapter is a description of a general doctrine of the cell movement. This chapter is divided into seven parts: apostle-prophetic reformation, removement of an old order, discipleship, prereformational conception of authority, soteriology, demonology and missiology and eschatology. The doctrine is described on the basis of books and propositions of prominent personalities of the cell movement. The last-fifth chapter is a refection of these doctrines from the pentecostal view. The basis of this reflection is the official doctrine of the world-wide Pentecostal denomination Assemblies of God, whose teachings are officially accepted by Apoštolská církev in the Czech republic – the church I come from.

The purpose of the whole work is to give to the reader enough material to think about this movement and make his own opinion. That’s why the work is written as a compilation of various historical information and quotations from books and similar sources.

Seznam použité literatury a pramenů

• Adopted a resolution of „New Order of the Latter Rain”, General Council Assemblies of God,

Seattle, USA, April 20, 1949
• Alighiero T., Tajná moc Jezuitů, Praha 1955
• Annacondia C., Satane, poslyš!, Křesťanský život, 2000, přel. z Listen to me, Satan!
• Apostles and prophets, http://ag.org/top/beliefs/position_papers/4195_apostles_prophets.cfm
• Burgess McGee, Dictionary of Pentecostal and Charismatic movement, 4. vyd. Zondervan

Publishing House, 1990
• Catechism of the Cathlic Church, http://www.vatican.va/archive/ENG0015/_INDEX.HTM
• E-zin Calvary Contender, http://home.hiwaay.net/~contendr/
• Časopis Men of Action
• Dekret o ekumenismu Unitatis redintegratio http://www.vatican.va/archive/hist_councils/ii_vatican_council/documents/vatii_decree_19641121_unitatis-redintegratio_cs.html
• Dittrich T., Zájem o Alfu v církvi i u nevěřících, Život víry, březen, ročník 13, 2002, str. 18-19
• Dohnal J., Příručka pro vedoucí skupinek, Logos, Praha, 1992 • Drápal D., Apoštolská služba a členství ve sboru, samizdat, 1995
• Drápal D., citován dle poznámek Michala Klesnila in: „Poznámky k členství ve sboru, Biblická hodina 23. 4. 91 (Dan Drápal)“, Sborový dopis, měsíčník křesťanského společenství Maniny, 6/91, str. 4
• Drápal D., Proniknout dál, Zivot Víry, roč. 11, říjen, 1993, str. 291.
• Endtime Revival: Spirit-Led and Spirit-Controlled A Response to Resolution 16

http://ag.org/top/beliefs/position_papers/endtime_revival.cfm • Filipi P., Církev a církve, CDK, 2000
• Franc A., Cizí oheň http://mujweb.cz/www/apologet/index_studie.htm
• Gregory A., Pritchard: Doktorská dizertační práce o sboru Willow Creek, Northwestern

University • Gumbel N., Jak toříct ostatním, Nakladatelství KMS, 2000
• Gumbel N., The Spirit and Evangelism, Renewal, May 1995, str.15
• Gumbel N., White Alpha training manual,. Session 13
• Hamon B., Apostles, Prophets and the Coming Moves of God, Destiny Image Pulishers, 1997
• Horton S., Systematická teologie, Křesťanský život, 2001, přel. z: Systematic Theology.
• Cho D. Yonggi, Succesfull home cell groups, Bridge Publishing, 1981
• Janda T., oběžník, Regionální kancelář pro kurzy Alfa v Praze
• Kadlec, O., Prehistorie KMS, Život víry, roč. 1, 1990, str. 2
• Kuttruff S., Všechno o životě domácích skupinek, 2.vyd, Křesťanský život, 2000 přel. z: Rund

Ums Zellenleben.
• Lorenzo V., Doladit Ježíšův obraz, S Victorem Lorenzem o duchovním boji, Život víry, ročník

11, duben, 2 000, str. 4-5 • Lukavská K., Stručná historie obnovy I, II http://www.cho.cz/www/index.php?clanek=168

http://www.cho.cz/www/index.php?clanek=174 • Malachi M., The Jesuits. Simon & Schuster Adult Publishing Group, 1998
• Neighbour W. R., Man-made and Spirit-Made Cells.

http://touchfamily.com/neighbourgrams/man-made.html
• Neighbohr W. R., Výzbroj nováčka I-III, Sborový dopis, 1994
• Neighbour W. R., Where do we go from here. Touch Publications, 2000
• New Apostolic Reformation, Arise Magazine, Posted September 1., 2000
• North B. J., Dějiny církve od letnic k dnešku. Návrat domů, 2001. přel. z: A history of church:

From pentecost to present.
• Ortiz J. Carlos, Disciple. Charisma House, 1996
• Polák F. Novotný J., Tajné dějiny Jezuitů, elektronická verze, 1998

http://www.mujweb.cz/www/novpol/ • Příručka pro přípravu týmů, 2. vyd., KMS, 2002
• Riss M. R., Latter Rain, Honeycomb Visual Productions, 1987
• Rozhovor s Jacobem Zopfim, čestnýmřečníkem pastorálky v Seči a bývalým předsedou Evropské letniční konference, http://www.apostolskacirkev.cz/view.php?cisloclanku=2004072101
• Rucký E., Úvaha o poslání a budoucnosti, Život víry, roč. 5,červrn/červenec, 1994, str. 200
• Ryle J., A Dream Come True. Charisma House
• Simson W., Houses That Change The World.

http://www.nextreformation.com/html/general/houses-change.htm
• Stetz J., Svrablavé uši, studium falešných učení ohrožujících hnutí charismatické obnovy,

K řesťanský život, Albrechtice, 1995
• The Discipleship and Submission Movement

http://ag.org/top/beliefs/position_papers/4174_discipleship.cfm
• Ulonska R., Úřady v církvi Albrechtice, Křesťanský život, 1994
• Unam Sanctam, 1302, http://www.catholicism.org/pages/unam.htm
• Wagner C. P., Breaking Strongholds in Your City, Regal Books, 1993
• Wagner C. P., Teritoriální duchové, Logos, 1992
• Warnock G., The Feast Tabernacles, http://www.latter-rain.com/escha/warnock.htm
• Wesley J., Deník Johna Wesleye, Ústřední církevní nakladatelství, 1971
• Wies J., Mailing list, The Third Apostolic Reformation, in:

http://www.banner.org.uk/news/Flash-archive1.html
• Wilkerson D., Bůh činí ve své církvi novou věc

http://www.tscpulpitseries.org/czech/ts031215.html
• Wimber J., Neseni třetí vlnou. Ichthys, 1990

• články ze serverů: www.ag.org www.alphacourse.org www.apostolskacirkev.cz www.banner.org.uk www.bannerofthenations.com www.czb.com www.fcbccells.org www.granosalis.cz www.cho.cz www.promisekeepers.org www.rcmi.us www.touchusa.org www.vatican.va www.willowcreek.org

Seznam příloh

P říloha I The Jethro Leadreship Structure (http://www.banner.org.uk/apostasy/Jethro.htm) Příloha II Téma: skupinky, článek ze stránek Křesťanského Společenství Praha (http://www.praha.kaes.cz/view.php?cisloclanku=2004101001)
Příloha I