VGTJAUGQAH
evolucni teorie
asasasa
8.11.2004

Evoluèní teorie - vìda
nebo náboženství?

Ing. Josef Potoèek

josef.potocek@mmhk.cz

GRANO SALIS NETWORK

2004

www.granosalis.cz

Evoluèní teorie - vìda nebo náboženství? I.

Obsah :

Úvod

1. Historický pohled

2. Život jen ze života

3. Shrnutí a filozofické
dùsledky

Tato pøednáška se týká evoluèní teorie, jejímž pøedmìtem
je snaha o vysvìtlení vzniku a rozvoje živé pøírody. Tato teorie vznikla asi
pøed 150 lety vystoupením anglického pøírodovìdce Charlese Darwina a postupnì
se stala souèástí všeobecné evolucionistické koncepce popisu svìta. Ta je podle
souèasných názorù taková, že na zaèátku dìjin vesmíru byl gigantický výbuch
neuvìøitelnì koncentrované hmoty zvaný "velký tøesk", po kterém následovala
astrofyzikální evoluce, tedy vývoj galaktických a hvìzdných systémù, a ta potom
na naší Zemi vyústila do evoluce biochemické, tj. do vzniku a rozvoje života.

Toto schéma je zastáváno velkou èástí vìdeckého svìta, dostává se mu znaèné
publicity a proto je pøijímáno i naprostou vìtšinou širší veøejnosti. Typickým
pøíkladem tohoto stavu je obsáhlý èlánek ve známém èasopise National Geographic
(duben 2003), vìnovaný tématu "Vzestup savcù". Je to populárnì podané
vyprávìní "jak to asi bylo", které nezakrývá nejistotu, pokud se týká
dílèích aspektù, které ale vychází z toho, že evoluce samotná je nepochybný,
vìdecky prokázaný fakt. Pravda je ale taková a o tom bude tato pøednáška, že
ke skuteèné vìdì má evoluèní teorie hodnì daleko. Jeden z kritikù øíká: "Pokus o vysvìtlení vzniku všech životních forem z jediného pramene
je sice odvážný a pochopitelný, je však bohužel ukvapený a nedá se ospravedlnit
evidencí souèasných vìdeckých poznatkù... Vývojová teorie nebyla nikdy dokázána
bez rozumných výhrad."   Navíc jde o téma, které se pøímo dotýká
základních otázek života každého z nás - kde jsme se tady vzali, jaký je smysl
a cíl našeho života a podobnì - takže má svùj význam, èemu vlastnì v tomto ohledu
vìøíme a proè. V našem výkladu nepùjdeme do velkých podrobností, spíše si ukážeme
na nìkteré principy, se kterými se evoluèní teorie dostává do tak zásadního
rozporu, že zmìna jejího hodnocení je plnì na místì.

Obecnì platí, že otevøít se pro nìjaký nový pohled
nemusí být vždy snadné, protože do našeho hodnocení vždy vstupují i jiné faktory
než pouhá fakta a logická argumentace. Jako lidé jsme už takoví, že chceme fakta
nejen poznávat, ale také je nìjak uspoøádat, zaøadit do urèitého systému, uèinit
souèástí svého obrazu svìta. A do této projekce skuteènosti vstupují i naše
pøání, pøedstavy a zbytky pøekonaných starých názorù. S trochou nadsázky mùžeme
øíci, že v našem pohledu se vždy mísí mýtus se skuteèností. Uveïme si k tomu
2 pøíklady. Johannes Kepler objevil v 17.stol. objektivnì platné zákony, kterými
se øídí pohyby planet. V Praze v Karlovì ulici je deska, která tuto skuteènost
pøipomíná. Ale na druhé stranì vìøil, že tyto planety pohánìjí vesmírem andìlé,
zpracovával horoskopy a vydal spisek na obhajobu astrologie. To už nikde na
žádné desce nenajdeme. Smìšné se takové vìci zdají obvykle až po letech, ale
v dané chvíli nemusí být snadné odlišit omyl od skuteènosti. Z dnešní doby si
nìco podobného mùžeme ukázat na trojím ztvárnìní opoèlovìka zvaného Sinantropus.

První podoba byla uveøejnìna v magazínu National
Geographic, druhá je z Britského muzea a tøetí z anglického listu Sunday Times.
Kolik lidské fantazie se zde vmísilo do zdánlivì vìdeckého konceptu, je z takového
srovnání zøejmé na první pohled. Podobných pøíkladù by se dalo z dìjin uvést
velice mnoho a ve svém celku jsou výmluvným dokladem spletitosti cest lidského
poznání.

1. Historický pohled

Pokud jde o živou pøírodu, do snahy èlovìka o její
systematické poznání se vždy promítal zápas o dva hlavní principy: za prvé,
zda je pøíroda kontinuální èi diskontinuální, a za druhé, zda vykazuje - èi
nevykazuje - rysy nìjaké úèelnosti èi návrhu. První princip spadá do roviny
exaktního poznání vìdy, druhý do roviny pøíslušné filozofické nadstavby a bez
rozlišování mezi nimi není možné se v problematice dobøe orientovat. Až do Darwina
byla pøíroda chápána jako diskontinuální, tj. pøijímalo se, že zvíøata a rostliny
se v ní vyskytují v jasnì oddìlených skupinách a druzích. To bylo i základním
východiskem biologie té doby. Pokud jde o filozofické aspekty, v souladu s tehdejším
køes�anským obrazem svìta pøevládala tendence vidìt za existencí živé pøírody
nìjakou skrytou, transdendentní pøíèinu. Pro pochopení tohoto pøístupu je možno
použít pøíkladù z naší lidské èinnosti. Jedním z nich mùže být ukázka z jedné
Erbenovy básnì.

"Darmo nadìjí kojíte se planou,

nezbudete svých psot a bíd,

dokavad jednou chodívati branou

nebude tvrdý èeský lid!"

Kdos uši dostal, aby jima slyšel,

proè si je palcem zacpáváš?

A komu rozum z vysokosti pøišel,

proè po nìm nohou šlapáváš?

Tisíc let ušlo, co své milé syny

svornosti uèil Svatopluk,

však neproniknul dosud, do hodiny,

moudrého slova zlatý zvuk!

Jak ta báseò vznikla? Autor mìl nejdøíve v mysli
její základní myšlenku, kterou potom vyjádøil vhodnými slovy. Ta báseò nejsou
náhodnì nakupená slova, nýbrž hluboce promyšlené dílo, výsledek pøedem pojatého
zámìru. Jiným pøíkladem mùže být složitá struktura integrovaného obvodu, který
je jedním ze symbolù technického pokroku souèasnosti. Na nepatrné ploše velikosti
desítek mm^2 je tam umístìno ohromné množství miniaturních prvkù,
a to pøesnì definovaným zpùsobem, tak jak to urèil konstruktér - autor toho
obvodu. A ještì jiným pøíkladem mùže být notová partitura hudebního díla. Ta
je zase realizací hudební myšlenky, kterou hudební génius nejdøíve nosil v duši.
Každé hodnotné lidské dílo, a� už technické èi umìlecké, je bezesporu výsledkem
pøedem pojatého plánu, projevem tvoøivé lidské inteligence.

Pøesnì totéž bylo obsaženo v pohledu
na pøírodu v rámci tehdejšího vidìní svìta: bylo to chápání pøírody jako výsledku
plánu èi konceptu, za kterým stojí Bùh jako tvùrèí inteligence. Živá pøíroda
byla chápána jako diskontinuální a myšlenka o transcendentní pøíèinì poci�ována
jako pøijatelné vysvìtlení, i když ovšem k exaktnímu základu biologie nikdy
nepatøila. Tento stav trval zhruba do poloviny 18.století, kdy se v biologii
zaèaly objevovat jiné názory. Jejich podstatou bylo, že živou pøírodu vidìly
jako výsledek kontinuálního vývojového procesu, jehož hnací síla byla odvozována
z pouhých vlastností hmoty. Vyvrcholením v tomto smyslu bylo právì vystoupení
Charlese Darwina, který v r.1859 uveøejnil svùj známý spis "O vzniku druhù
pøirozeným výbìrem". Èeské vydání z r.1914 má rozsah asi 400 stran.

Podstatou jeho teorie je schéma "mutace - selekce",
které máme znázornìno v následující tabulce.

1  MUTACE: vytváøení
prostoru

2  SELEKCE: tvoøivý
mechanismus

3  RÙST ORGANIZOVANOSTI

Mutace jsou náhodnì vzniklé odchylky, které vytváøejí
prostor, ve kterém zaèíná pùsobit pøírodní výbìr (selekce) jako vlastní tvoøivý
faktor. Výsledkem je rùst organizovanosti. Všechno živé vzniklo pomalým samovolným
procesem tak, že z jakési pùvodní prabuòky se život vyvíjel do stále složitìjších
forem. Pøíroda je tedy kontinuální povahy, protože jednotlivé formy života na
sebe èasovì navazují a všechny je možno uspoøádat do vývojové øady. Pro ilustraci
si mùžeme ukázat dva takové vývojové diagramy.

Toto je známý "strom života" z Darwinovy
doby, od nìmeckého pøírodovìdce Ernsta Haeckela, který byl Darwinovým fanatickým
stoupencem a velice se zasloužil o rozšíøení jeho teorie. Obsahuje toto schéma:
"monéry" (hypotetické praorganismy) --> prvoci --> ryby -->
obojživelníci --> vaènatci --> opice --> èlovìk. Druhým pøíkladem je
vývojový diagram ze souèasné doby, od nìmeckého fyzika von Weizsäckera.

Jeho diagram obsahuje tuto posloupnost: jednobunìèní
--> kruhoústí --> plazi --> vaènatci --> hmyzožravci --> opice
--> èlovìk. Jiné takové schéma (pro vývoj savcù) je obsaženo v již zmínìném
èísle National Geographic z dubna 2003. Podobných diagramù se dá v odborné literatuøe
nalézt velké množství, spoleèné ale mají jen jedno: na zaèátku je nìjaká prapùvodní
forma života a na konci èlovìk. Už to samo ukazuje, že se jedná o pouhé pracovní
hypotézy a nikoli o exaktní závìry podložené fakty.

Na dalším obrázku (obr. "B") je schématické znázornìní výskytu fosilních
nálezù pro základní skupiny organismù. Je z nìho zøejmé, že vývojové vazby nejsou
fosilnì doloženy. Po levé stranì je vyjádøena èasová osa s názvy geologických
období. Èerné svislice znázoròují výskyt fosilních nálezù jednotlivých druhù
organizmù.

Pro srovnání si ještì ukážeme idealizované schéma
téže situace (obr. A). Ukazuje, že vývojové vazby jsou prostì vìcí interpretace,
a že fosilní nálezy nemají sílu pøímých dùkazù evoluce.

Darwinùv princip pøirozeného výbìru
byl od doby svého vzniku stále znovu kritizován, protože ale nebylo známo nic
o tom, jakým zpùsobem se uvnitø organismu uplatòuje, mìly všechny námitky jen
velmi neurèitý charakter. To se zmìnilo teprve se vznikem nových biologických
disciplín - genetiky a molekulární biologie - které otevøely novou etapu biologie
a umožnily pøevést diskusi o podstatì života na kvalitativnì novou úroveò.

Podstata vìci spoèívá v tom,
že v jádrech bunìk živých organismù byla objevena kyselina deoxyribonukleová
(DNA) - slouèenina, o které se dá øíci, že pøedstavuje základní úroveò života.
Je to lineární makromolekula - nìco jako dlouhý øetìz - jejímiž stavebními èlánky
jsou 4 tzv. nukleotidy. Toto jsou jejich chemické vzorce, jde o jednoduché chemické
slouèeniny.

Na dalším obrázku níže je znázornìna známá šroubovice
DNA. Objevení této slouèeniny a odhalení zpùsobu, jakým je v její struktuøe
uložena genetická informace, tzv. genetický kód, patøí k nejvìtším výkonùm pøírodních
vìd ve 20.stol. Hlavní objevy spadají do doby padesátých let, kdy bylo v rozmezí
asi 12 let udìleno za zásadní objevy v této oblasti na 20 Nobelových cen.

Podstatnou vìcí zde je, že genetický kód je univerzální,
tj. že veškerá živá pøíroda má tentýž genetický základ. Na základní molekulární
rovinì se jednotlivé druhy živých organismù liší jen rùzným poøadím nukleotidù
v øetìzci DNA a jejich rùzným poètem. A tento poèet je úctyhodný: u jednobunìèné
bakterie, která váží pouhou biliontinu gramu, jde o øadu dlouhou asi 4 miliony
nukleotidù, u èlovìka je tato délka vyjádøena poètem kolem 3 miliard. Princip
vìci znázoròuje již použitá ukázka z Erbenovy básnì.

Tento text je vlastnì tvoøen lineární øadou písmen,
která musí mít urèité poøadí, aby mìl nìjaký smysl. Podobnì je informaèní obsah
DNA vyjádøen urèitou posloupností nukleotidù.

2. Život jen ze života

Nyní se z tohoto hlediska podíváme na Darwinovo schéma
"mutace - selekce". Jak jsme si øekli, mutace je produktem náhody
a tyto nahodile vzniklé odchylky zpracovává cosi, co Darwin oznaèil jako pøírodní
výbìr.

Tento výbìr - jakási tajemná vlastnost hmoty - tak zachraòuje situaci,
protože je jasné, že náhoda samotná je princip, který je s myšlenkou pokroku
v pøíkrém rozporu.

NA POÈÁTKU STVOØIL BÙH NEBE A ZEMI.

Zde máme 1.verš Bible, který má i s mezerami mezi
slovy 35 znakù. Napsat ho na stroji trvá pár vteøin. Jednoduchý výpoèet však
ukazuje, že náhodnými údery kláves by ho milion opic nenapsal ani za miliardu
let. Takový je rozdíl mezi inteligencí a náhodou: podstatou náhody je degradace
a destrukce. Pro vìtší názornost se znovu vrátíme k té ukázce Erbenovy básnì.

"DARMO NADÌJÍ KOJÍTE SE PLANOU,

NEZBUDETE SVÝCH PSOT A BÍD,

DOKAVAD JEDNOU CHODÍVATI BRANOU

NEBUDE TVRDÝ ÈESKÝ LID!"

KDOS UŠI DOSTAL, ABY JIMA SLYŠEL,

PROÈ SI JE PALCEM ZACPÁVÁŠ?

A KOMU ROZUM Z VYSOKOSTI PØIŠEL,

PROÈ PO NÌM NOHOU ŠLAPÁVÁŠ?

TISÍC LET UŠLO, CO SVÉ MILÉ SYNY

SVORNOSTI UÈIL SVATOPLUK,

VŠAK NEPRONIKNUL DOSUD, DO HODINY,

MOUDRÉHO SLOVA ZLATÝ ZVUK!

Je to celkem 59 slov, která se nacházejí v urèitém
poøadí za sebou, a jedinì v tomto poøadí vytváøejí estetický a smysluplný celek.
Teoreticky vzato mùže tento text vzniknout i nahodilým skládáním pøíslušných
slov.

"PLANOU A LET PØIŠEL BRANOU,

SVÉ NOHOU JEDNOU SYNY KDOS,

SLOVA SE ZLATÝ NEZBUDETE

NEBUDE VŠAK PO Z!"

PROÈ TVRDÝ KOJÍTE, DO JE DOSTAL,

UŠLO DOTUD VYSOKOSTI DARMO NÌM?

BÍD KOMU UŠI SLYŠEL ÈESKÝ POŠLAPÁVÁŠ,

HODINY DOKAVAD ZACPÁVÁŠ ABY NEPRONIKNUL?

SVÝCH JIMA SVORNOSTI, MILÉ PALCEM ZVUK CO

UÈIL CHODÍVATI NADÌJÍ,

ROZUM PSOT, MOUDRÉHO LID,

SI TISÍC PROÈ SVATOPLUK!

Zde je výsledek
jednoho takového pokusu. Tu báseò jsem prostì rozstøíhal, a slova tahal postupnì
z klobouku. Absence tvùrèí myšlenky je zde naprosto zøejmá, v porovnání s textem
básníka je to úplná katastrofa. Jsou to tatáž slova, rozdíl spoèívá pouze v
malé drobnosti, v jejich poøadí. Èlovìk bez matematické prùpravy tìžko odhadne,
kolik je možných takovýchto kombinací. Je to èíslo, jehož velikost pøesahuje
veškeré naše pøedstavy. Toto zachycuje následující tabulka.

Poèet prvkù

Poèet permutací

3

6

5

120

10

3 500 000

20

10^18

40

10^43

60

10^82

Pro 3 slova máme 6 možností, pro 10 slov je to už
3,5 milionu a pro 60 slov naší ukázky je to nepøedstavitelnì vysoké èíslo, jehož
velikost je srovnatelná s celkovým poètem atomù v celém známém vesmíru. V urèité
èásti tìch kombinací bychom originální text poznali jako zatížený vìtší èi menší
stylistickou chybou, v další èásti bychom se smyslu textu už jen dohadovali,
ale v naprosté vìtšinì pøípadù by výsledkem byla úplná ztráta informace. A to
jsme pøitom pracovali s celými slovy, která sama o sobì mají zcela pøesný smysl.
Další textová ukázka znázoròuje, co se stane, když takový pokus provedeme na
úrovni jednotlivých písmen. Tìch je v naší ukázce 285 a zde je výsledek jedné
takové kombinace poøízené za pomoci generátoru náhodných èísel.

"SVJVÉ ÉKZNÍP REOEIN OÍ NTDEAL,

DUÁELJUTK ÈIHL KZKP E DNE,

ÁLÌAÝLP SREPSŠ PYOÍRCHUO ASSRLO

TLHPRB SŠLMD APZAA OŠM!"

ORACH OÍS ÈÉSAUO, NMÍ CBAK TŠÁOOP,

NLII AI ŠR SDUSOO ŠENLDAYV?

I BPOT ONEÌS Ý DIÈMTLJOU TLBESD,

LTSI VT LZK YVIUL ODIOOOOO?

DUEVÍ KNU NŠDD, AO OVA YOLD IYZÝ

TESURAANA OMTC ONDRÁEICV,

DDOS UUKØCUESTÈV MÍAJS, MO KPZADP,

ŠTYNMAVU KDUEN VUVBJ OOHV!

Pro srovnání má tento text opìt stejnou interpunkci
jako text pùvodní básnì, jinak je to ovšem absolutní nesmysl, složený ze slov,
která se ani nedají vyslovit, natož aby mìla nìjaký význam. Nìjak podobnì to
vypadá, když uvažujeme o vzniku genetické informace uložené ve struktuøe molekuly
DNA.

Darwin pøišel s myšlenkou,
která potom byla stále znovu opakována: Náhoda zpùsobí, že v organismu vznikne
pøíznivá odchylka, a tu potom zachytí pøírodní výbìr. Aniž se pøesnì vìdìlo,
co to je, byl pøírodní výbìr postulován jako princip, který postaèuje na vysvìtlení
rozmanitosti celé živé pøírody. Vezmìme si napø. vznik funkce létání u ptákù.
Podle klasického darwinistického schématu existují dva zpùsoby vysvìtlení, oba
v principu stejné. Podle prvního se ptáci postupnì vyvinuli z tvorù bìhajících
po zemi. Ti lovili hmyz a tak dlouho se pøitom nadnášeli, až nakonec zaèali
létat.

Podle druhé teorie to bylo pøesnì
naopak - z tvorù žijících na stromech. Skákali tam a tak dlouho z nich padali,
až se nakonec nauèili létat.

Obì tyto konstrukce pøechodných tvorù jsou ovšem
jen spekulacemi bez jakéhokoli dùkazu. Pøesto se vìøilo, že tak nìjak to muselo
probìhnout, a že potøebné zmìny zajistil pøírodní výbìr. Nikdo však nemohl øíci
nic o tom, co se to pøitom v organismu vlastnì dìje. Na to znalosti tehdejší
doby prostì nestaèily. Dnes ale víme, že každá taková zmìna musí mít svùj základ
ve struktuøe molekuly DNA. Ta chemická "písmena" jejího textu jsou
sice jenom ètyøi, ale za to jich tam je ohromný poèet: 4 miliony u "primitivní"
bakterie a 3 miliardy u èlovìka. A tato ohromná øada musí mít zcela urèitou
strukturu, aby mohla fungovat jako genetická informace, to jest musí mít hodnotu
smysluplného biologického textu, schopného spouštìt užiteèné biologické mechanismy.
A to je právì to, co od náhodného procesu není možno oèekávat.

Že v živé pøírodì dojde ke
vzniku nové kvality, mùže být pouze výsledkem pøesné informace, vložené do molekulárního
základu života. Kde se však tato informace bere, je ve svìtle souèasné molekulární
biologie záhada, na kterou vìda nezná odpovìï. Prof. Werner Gitt, nìmecký odborník
z oblasti teorie informace, považuje informaci za tøetí základní velièinu pøírody,
která je vedle hmoty a energie nezbytnì nutná pro pochopení souèasné struktury
vesmíru. Jeho základní dílo na toto téma nese název Na poèátku byla informace
(Am Anfang war die Information, 1994), 3. doplnìné vydání je z roku 2002. Obsahuje
napø. tyto kapitoly: Co je informace? Pùvod života z hlediska informatiky. Pùvod
informace atp.

Z hlediska makromolekulární chemie
jde o to, že jsou známy jen dva zpùsoby, jak mùže lineární makromolekula typu
DNA vzniknout. Prvním je tzv. replikace, což je proces známý ze živé pøírody,
kdy nová molekula vzniká kopírováním vzoru, který už je k dispozici. Samozøejmì
vèetnì jeho informaèního obsahu. Na tomto principu se v živé pøírodì rodí odedávna
stále nové generace. Tím druhým procesem je chemická reakce zvaná kondenzace,
což je proces, pøi kterém makromolekula vzniká postupným pøipojováním jednotlivých
nukleotidù. Zde je problém v tom, že tento proces je statistické povahy, kde
oèekávat vznik nìjakého informaèního obsahu - u délek milionù stavebních èlánkù
- se prostì rovná víøe v zázraky. Darwin na jednom místì své knihy píše, že
"vznik nového druhu je pochod pøirozený proti pochodu zázraènému",
a jako vysvìtlení vymyslel pøírodní výbìr.

O 100 let pozdìji, když se roku 1959 konaly v Londýnì
velké oslavy darwinismu, Sir Huxley tuto myšlenku zopakoval, když øekl, že "je
v možnostech pøirozeného výbìru, aby vysvìtlil každou známou formu života".
Netrvalo dlouho a døíve netušený pohled na molekulární základ života ukázal,
že se jednalo o hluboký omyl a že pojem "pøírodní výbìr" jsou v podstatì
prázdná slova. Za tìch 100 let si ovšem darwinismus vytvoøil tak silnou pozici,
že se s ním jeho stoupenci nechtìjí rozlouèit, a místo zásadního pøehodnocení
se snaží teorii za každou cenu obhájit. Z biologické disciplíny se totiž evoluce
mezitím stala obecnìjším principem, který jeden autor charakterizuje tìmito
slovy: "Evoluce je obecná podmínka, jíž se musí podøizovat
a jíž musí vyhovovat všechny teorie, hypotézy a systémy, mají-li být myslitelné
a správné... Evoluce je dráha, po které se musí ubírat všechny myšlenky."

Americký autor Phillip
Johnson tuto situaci analyzuje v knize s výstižným názvem "Spor o Darwina",
jejíž pøeklad vyšel nedávno i v èeštinì (Návrat domù, 1996). Dochází k závìru,
že darwinismus je empirické uèení jen pokud se týká vysvìtlení modifikací u
populací živých organismù. Odbornì se tomu øíká jevy mikroevoluce, pøíkladem
mohou být stovky rùzných plemen psù nebo odrùd jabloní. Zmìny tohoto typu probíhají
pouze v rámci daného druhu a mají své limity - žádný koèkopes už neexistuje.
Nové druhy tímto zpùsobem prostì nevznikají, z tohoto hlediska je darwinismus
èirou filozofií.

V 10.kapitole s názvem "Darwinistické náboženství"
øíká Dr.Johnson toto: "Darwinistická evoluce je nápaditý
pøíbìh o tom, kdo jsme a odkud pocházíme, což je tak øíkajíc mýtus o stvoøení...
Ve své mytologické dimenzi je darwinismus pøíbìhem osvobození lidstva z mylné
iluze, že jeho osud øídí moc, která je vyšší než ono samo. Moderní lidé se dozvídají,
že jsou produktem slepého pøírodního procesu, který nemá žádný cíl a vùbec se
o nì nezajímá". Další neøešitelný okruh problémù vyplývá z toho,
že život musel vzniknout na úrovni buòky, a ta je nesmírnì složitou a jemnì
vyváženou soustavou. Nejmenší známá živá substance je složena asi ze 600 rùzných
bílkovin o prùmìrné délce 400 èlánkù. Vysvìtlení vzniku tak komplikovaného systému
naráží na neøešitelné problémy, analogické vzniku DNA. Vyšší organismy jsou
také vybaveny øadou biochemických mechanismù, jako je napø. imunitní systém,
srážlivost krve atp., které jsou pro jejich pøežití nezbytné, a které jsou nesmírnì
komplikované. Vìtšina z nás považuje srážení krve za naprostou samozøejmost,
a tak jí èasto ani nevìnujeme pozornost. Biochemický výzkum však prokázal, že
se jedná o neobyèejnì složitý systém, který se skládá ze stovek vzájemnì se
ovlivòujících bílkovin. Nepøítomnost èi poškození kterékoliv z jeho složek zpùsobí
selhání systému: krev se nesráží v pravý èas nebo na správném místì. Tímto okruhem
problémù se zabývá kniha "Darwinova èerná skøíòka" amerického biochemika
Michaela Behe, která vyšla v roce 2001 rovnìž v èeském pøekladu. Ve Spojených
státech vzbudila všeobecnou pozornost, diskuse na toto téma probíhala i na pùdì
amerického Kongresu. Dr.Behe není stoupencem kreacionismu, tedy víry ve stvoøení,
jeho kniha není psána z náboženské pozice. Respektuje však fakta a dochází k
závìru, že biochemické mechanismy musely být zkonstruovány nìjakou vyšší inteligencí.

Když to vyjádøíme obraznì,
pøedstavme si hromadu složitých, pøesnì vyrobených elektrických nebo mechanických
souèástek. Ty mùžeme pøirovnat k molekulám DNA, bílkovin a dalších chemických
komponent života. Každému je ale jasné, že hromada tìch souèástek není ještì
fungujícím poèítaèem nebo provozuschopným automobilem. Ten musí dát nìkdo nejdøíve
dohromady a navíc - ty souèástky se k sobì musí hodit.

A potom je zde
ještì tøetí problém, trochu jiné povahy. Opìt obraznì øeèeno: Ten náš automobil,
a� už by vzniknul jakkoliv, bude funkceschopný jen po urèitou dobu, a nakonec
se rozpadne. Tuto skuteènost vyjadøuje jeden ze základních principù pøírody,
tzv. 2.zákon termodynamiky, podle kterého vše na tomto svìtì podléhá degradaci,
rozkladu a zániku. Živé organismy nejsou výjimkou: každý z nich stárne a nakonec
zahyne. Že zde život navzdory tomu stále trvá, je možné jen proto, že se rodí
stále nové generace - tz. živé organismy se rozmnožují. Co tedy muselo vzniknout,
je nejenom fungující buòka, nýbrž buòka obsahující souèasnì i reprodukèní mechanismus.
V souhrnu tedy: Nestaèí jen hromada složitých, navzájem pøizpùsobených souèástek;
nestaèí ani fungující automobil; musí to být automobil, který se dokáže reprodukovat
- který dokáže vyrábìt sám sebe. Pøi pohledu na tento soubor problémù hodnotí
jiný vìdec souèasné doby, molekulární biolog Dr. Denton, dnešní situaci evoluèní
teorie takto: "Všeobecná nadvláda tohoto mýtu vytvoøila široce rozšíøenou iluzi,
že evoluèní teorie byla dokázána již pøed sto lety, a že všechen následující
biologický výzkum poskytuje stále rostoucí dùkazy pro Darwinovu ideu. Nic není
vzdálenìjšího pravdì než toto... Jeho teorie, že všechen život na Zemi se vyvinul
následkem postupného hromadìní náhodných mutací, je stále jako v dobì Darwinovì
jen vysoce spekulativní hypotézou bez pøímé faktické podpory".

3. Shrnutí a filozofické
dùsledky

Pokusme se nyní o urèité shrnutí a závìry. Historik
Jan Køen øekl toto: "Prosazovat nìco nového není nikdy
snadné, v Èechách dvojnásob, a trojnásob v oborech, kolem nichž jsou zabudovány
úèinné brzdící mechanismy". Konkrétnì mìl na mysli èesko-nìmecké
vztahy, jeho výrok ale mùžeme velice dobøe použít i na situaci kolem evoluèní
teorie. Ta je nám pøedkládána jako jedinì možné vìdecké vysvìtlení pøírody,
kde jiný názor nepøipadá v úvahu. Asi ve smyslu slov jednoho teoretika evoluce:
"O této teorii se dá pochybovat právì tak málo, jako že
Zemì obíhá okolo Slunce". Skuteènost je ale taková, že k evoluci
dnes mnoho vìdcù vznáší zásadní výhrady. K tìm, které jsme již zmínili, bych
uvedl ještì dva další.

První z nich je prof. Bruno
Vollmert, øeditel Ústavu polymérù univerzity v Karlsruhe, který se k této otázce
vyslovuje z hlediska makromolekulární chemie. Ten øíká: "Všeobecnì rozšíøené úvahy o chemické evoluci, která mìla pøedcházet
evoluci biologickou, postrádají jakékoliv vìdecké opodstatnìní".
V roce 1985 vyšla v Nìmecku jeho kniha, která se jmenuje "Molekula a život".
Její podtitul zní: "O makromolekulárním pùvodu života a druhù: Co Darwin
nemohl vìdìt a co darwinisté vìdìt nechtìjí." Autor v ní ukazuje, že molekula
DNA - jako biologický základ života - je makromolekulární slouèenina pøesnì
známého druhu, že zákonitosti, podle kterých vzniká, jsou naprosto pøesnì známy,
a že výsledek není s konceptem evoluce v žádném souladu. A že ten, kdo tvrdí
nìco jiného, jen prozrazuje, že o makromolekulární podstatì vìci nemá ani ponìtí.
Své závìry formuluje prof. Vollmert do dvou bodù, které jsou velice kategorické:

1.
Protože nejsou dány makromolekulární pøedpoklady, je dnes vládnoucí neodarwinismus
jako pøírodovìdecká hypotéza neudržitelný.

2. Vznik života a druhù je v rámci exaktních
pøírodních vìd neøešitelný problém.

K závìrùm podobného druhu dochází v knize "Evoluce
- teorie v krizi" (Londýn 1985) rovnìž molekulární biolog Dr. Denton.

Ukazuje v ní, že objevy molekulární biologie ani
zdaleka nepotvrzují darwinistická tvrzení, ale naopak, vrhají stále vìtší pochybnosti
na korektnost celé teorie. Tak napø. klasické evoluèní schéma pøedpokládá øadu
"ryby --> obojživelníci --> plazi --> savci". Na molekulární
úrovni však pro takový názor není ani stopa podkladu, ale naopak, na fundamentální
molekulární rovinì se jednotlivé druhy živých organismù jeví jako "jedineèné,
izolované a nespojené pøechodnými formami". "Pøíroda zde potvrzuje
tentýž neevoluèní obraz", øíká Dr. Denton, "o
kterém byli už dávno pøesvìdèeni velcí biologové 19.století." A
uzavírá: "Není pochybností, že kdyby molekulární dùkazy
byly k dispozici o jedno století døíve, idea organické evoluce by nikdy nemohla
být pøijata". Stoupenci evoluce však pøesto spoléhají na nìjakou
dosud neznámou pøírodní zákonitost, kterou by se vše dalo vysvìtlit. Ve dvacátých
letech to byla teorie tzv. koarcevátù známého sovìtského biochemika Oparina,
pozdìji to byly populární pokusy s elektrickým výbojem Amerièana Millera èi
teorie hypercyklù nìmeckého chemika Manfreda Eigena atd. V základì jejich uvažování
je asi toto: živá pøíroda zde pøece je, a proto se vyvinout nìjak prostì musela.
Je to zpùsob myšlení, který mùžeme výstižnì ilustrovat slovy biochemika Ernesta
Kahana: "Je absurdní a absolutnì nesmyslné vìøit, že živá buòka vznikla
sama od sebe; avšak vìøím tomu pøece, protože jinak si to neumím pøedstavit."
Tento výrok nám jasnì ukazuje, že v jádru tohoto postoje jsou dùvody, které
s pøesným vìdeckým myšlením nemají mnoho spoleèného. Jde vlastnì o urèitý druh
"víry", znamená to spoléhání na nìco, o èem není známo, zda to vùbec
existuje. Stojí za pøipomenutí, že tìmito postoji se evoluèní biologie vlastnì
vrací do Pasteurovy doby. Ten v roce 1862 dùmyslnými experimenty vyvrátil teorii
samoplození a dokázal, že život vzniká jen ze života, tedy tam, kde jsou už
pøítomny jeho zárodky. Tento dùkaz platí od té doby za jednu z nejlépe prokázaných
skuteèností vìdy a postulát o samovolném vzniku života se s ním dostává do zásadního
rozporu.

Pro dokreslení mùžeme ještì dodat, že východisko
z této svízelné situace hledají nìkteøí vìdci v konceptu tzv. panspermie, který
øíká, že život nemá pùvod na naší zemi, ale pochází ze vzdálených konèin vesmíru.
V moderní dobì použil tuto ideu poprvé zaèátkem 20.stol. slavný švédský chemik
Svante Arrhenius, její souèasná podoba - øízená panspermie - pøedpokládá, že
zárodky života byly na naši Zemi zámìrnì dopraveny nìjakou mimozemskou civilizací.
Je to èirá fantazie bez jakéhokoli podkladu, která vychází z toho, že na naší
Zemi prostì nebyly vhodné podmínky ani dostatek èasu k tomu, aby zde evoluce
v plném rozsahu mohla probìhnout. To je také dùvod, že tento koncept je pøes
svoji fantastiènost zastáván øadou vìdcù svìtového jména jako vážnì mínìná vìdecká
hypotéza. Patøí mezi nì napø. známý britský biochemik Francis Crick, jeden z
objevitelù genetického kódu, a nìkteøí další. Je samozøejmì možné vìøit v evoluci,
je samozøejmì možné vìøit v panspermii, ale to znamená být slepý pro zjevnou
skuteènost, že živá pøíroda má povahu složitì konstruovaného díla, za kterým
stojí nìjaký pùvodce. Dr. Behe ve své knize "Darwinova èerná skøíòka"
používá pro tuto absurdní situaci následujícího pøíkladu: Pøedstavme si halu,
ve které leží rozdrcené lidské tìlo. Kolem se plíží tucet detektivù s lupou
a zkoumají podlahu ve snaze najít nìjakou stopu po pachateli. Vedle tìla mrtvého
stojí velký šedý slon, ale tomu detektivové nevìnují ani tu nejmenší pozornost.
Opatrnì se nohám slona vyhýbají, nikdy na nìj ani nepohlédnou a nakonec znechucenì
odcházejí, protože žádné stopy nenašli. Ale utìšují se: My toho svého èlovìka
jednou stejnì dostaneme! A Dr. Behe uzavírá: "V místnosti
plné vìdcù, kteøí bádají nad vznikem života, je slon, který je oznaèen štítkem
"plánovitá èinnost"... Každého, kdo se necítí povinen omezit své bádání
pouze na nenaplánované pøíèiny, ihned napadne, že biochemické systémy byly naplánovány.
Konstruktér vìdìl, jak budou systémy po dokonèení vypadat, a zaèal je sestavovat.
Život na Zemi je ve své nejzákladnìjší podobì výsledkem dùmyslné, inteligentní
èinnosti". Když to shrneme, tak je zøejmé, že evoluèní teorie není
ani zdaleka tak jednoznaèným konceptem, jak to obvykle slyšíme. Naopak, skuteènost
150 let od Darwinova vystoupení je taková, že žádná exaktní teorie vzniku a
rozvoje života neexistuje a že princip pøírodního výbìru je jen zajímavá, ale
neovìøená hypotéza. To nás vede k všeobecnému závìru, že v biologii je nutno
rozlišovat mezi dvìma oblastmi: mezi linií exaktní vìdy a linií evoluèních hypotéz.

Evoluèní teorie
Souèasná biologie

Hypotéza
Exaktní teorie

Pøirozený výbìr
?

Ideologie - "víra"
Poznání - vìda

VÝVOJ ŽIVOTA                    DÌJINY ŽIVOTA

Živá pøíroda se i dnes jeví jako diskontinuální a
darwinistická gradualistická filozofie jako naprosto chybná. V globálním èasovém
mìøítku se tak nedá mluvit o vývoji, nýbrž jedinì o dìjinách života.

Omyl Darwinovy koncepce spoèívá
v tom, že z faktu, že urèitý stupeò zmìn je možný, vyvodil mylný závìr, že je
možný stupeò jakýkoli, aniž pro to pøedložil exaktní dùkazy. Pøes odpor celé
øady autorit jeho doby se však tento závìr postupnì prosadil a ve vìdeckém svìtì
i v široké veøejnosti setkal s témìø všeobecným souhlasem. V dùsledku masivní
propagace evoluèních myšlenek dnes témìø každý vìøí, že složitì strukturovaný
vesmír vznikl samovolnì z poèáteèního chaosu a že vše živé, vèetnì nás samotných,
je zde zásluhou slepých, neosobních sil pøírody. Výsledkem je, že evoluèní názor
se konstituoval jako dogma takové úèinnosti, že si toho mnoho biologù není ani
vìdomo.

Wolfgang Smith, profesor matematiky a fyziky na univerzitì
v Oregonu, to vyjadøuje tìmito slovy: "Øíká se nám, a to
velice èasto, že tato doktrína je založena na dùkazech. Ale kardinální otázka,
v èem pøesnì tyto dùkazy spoèívají, zùstává skryta v temnotách. V koneèném pohledu
se evolucionismus jeví jako metafyzická doktrína odìná do vìdeckého hávu".
Podobnì to charakterizuje v knize "Evoluce - teorie v krizi" již zmiòovaný
Dr. Denton: "Dalo by se oèekávat, že teorie tak kardinálního
významu, teorie, která doslova zmìnila svìt, bude nìèím více než metafyzikou,
nìèím více než mýtem. V koneèném hodnocení však Darwinova teorie evoluce není
nièím více ani ménì, než velkým kosmologickým mýtem 20.století".

Darwinùv model je prostì chybným výkladem skuteènosti.
Mùžeme tomuto výkladu vìøit, ale nemùžeme tvrdit, že je to výklad vìdecký. To
bylo smyslem této pøednášky: ukázat, v èem spoèívají dùvody pro názor, že základní
tvrzení evoluèní teorie mají povahu ideologickou a nikoli vìdeckou. Na druhé
stranì, právì tak oprávnìnì mùžeme vìøit, že za tímto svìtem "nìco je",
vycházet z víry v Boha a pøijímat koncept stvoøení. Není pøece bez významu pro
každého z nás, jaký øídící princip za svým životem spatøujeme:

1. Na jedné stranì je to náhoda nebo nìjaká
slepá pøírodní zákonitost. Potom je náš život jen nepatrnou epizodou vesmírného
dìní a naší existenci pak nelze pøipisovat žádný hlubší smysl. Èlovìk je jen
nejvyšší formou existence hmoty a jedinì sám sobì je základní normou a autoritou.

2. Druhou možností je to, že za pøírodou,
a tedy i za naším životem, stojí nìco, co nás pøesahuje. Potom má naše existence
ten nejhlubší možný smysl a základním lidským postojem je pøijímání norem, které
jsou nad námi a uznávání této vyšší autority, kterou mùžeme oznaèit i slovem
Bùh.

Mne osobnì teorie evoluce
neuspokojuje ani v rovinì vìdy (tedy jako pokus o výklad živé pøírody), ani
v rovinì existenciální, když si kladu základní otázky o poèátku, smyslu a cíli
svého života. Zhuštìnì mùžeme øíci, že podstata evoluèní teorie spoèívá ve víøe,
Mne osobnì teorie evoluce
neuspokojuje ani v rovinì vìdy (tedy jako pokus o výklad živé pøírody), ani
v rovinì existenciální, když si kladu základní otázky o poèátku, smyslu a cíli
svého života. Zhuštìnì mùžeme øíci, že podstata evoluèní teorie spoèívá ve víøe,
že se èástice samovolnì vyvinuly v èlovìka, a je tak souèástí materialistického
chápání svìta.

Náš poslední obrázek je symbolický.
Je tam nìco z krásy podzimní pøírody a je tam také cesta. Vìda je prostøedkem
poznávání tohoto svìta. Avšak interpretace tohoto poznání do toho, èemu øíkáme
svìtonázor èi životní orientace, mùže mít øadu podob. Kterým smìrem se obrátíme,
kterou cestou pùjdeme, je vìcí našeho osobního rozhodnutí. V tom spoèívá svoboda
i zodpovìdnost každého z nás.

Ing. Josef Potoèek

josef.potocek@mmhk.cz

eBook Info

Identifier:

VGTJAUGQAH

Title:

evolucni teorie

Creator:

asasasa

Date:

8.11.2004