Evoluční teorie - věda nebo náboženství?

Ing. Josef Potoček
josef.potocek@mmhk.cz

GRANO SALIS NETWORK

2004

www.granosalis.cz

Evoluční teorie - věda nebo náboženství? I.

Obsah :

Úvod

1.

Historický pohled

2.

Život jen ze života

3.

Shrnutí a filozofické důsledky

Tato přednáška se týká evoluční teorie, jejímž předmětem je snaha o vysvětlení vzniku a rozvoje živé přírody. Tato teorie vznikla asi před 150 lety vystoupením anglického přírodovědce Charlese Darwina a postupně se stala součástí všeobecné evolucionistické koncepce popisu světa. Ta je podle současných názorů taková, že na začátku dějin vesmíru byl gigantický výbuch neuvěřitelně koncentrované hmoty zvaný "velký třesk", po kterém následovala astrofyzikální evoluce, tedy vývoj galaktických a hvězdných systémů, a ta potom na naší Zemi vyústila do evoluce biochemické, tj. do vzniku a rozvoje života.
Toto schéma je zastáváno velkou částí vědeckého světa, dostává se mu značné publicity a proto je přijímáno i naprostou většinou širší veřejnosti. Typickým příkladem tohoto stavu je obsáhlý článek ve známém časopise National Geographic (duben 2003), věnovaný tématu "Vzestup savců". Je to populárně podané vyprávění "jak to asi bylo", které nezakrývá nejistotu, pokud se týká dílčích aspektů, které ale vychází z toho, že evoluce samotná je nepochybný, vědecky prokázaný fakt. Pravda je ale taková a o tom bude tato přednáška, že ke skutečné vědě má evoluční teorie hodně daleko. Jeden z kritiků říká: "Pokus o vysvětlení vzniku všech životních forem z jediného pramene je sice odvážný a pochopitelný, je však bohužel ukvapený a nedá se ospravedlnit evidencí současných vědeckých poznatků... Vývojová teorie nebyla nikdy dokázána bez rozumných výhrad." Navíc jde o téma, které se přímo dotýká základních otázek života každého z nás - kde jsme se tady vzali, jaký je smysl a cíl našeho života a podobně - takže má svůj význam, čemu vlastně v tomto ohledu věříme a proč. V našem výkladu nepůjdeme do velkých podrobností, spíše si ukážeme na některé principy, se kterými se evoluční teorie dostává do tak zásadního rozporu, že změna jejího hodnocení je plně na místě.

Obecně platí, že otevřít se pro nějaký nový pohled nemusí být vždy snadné, protože do našeho hodnocení vždy vstupují i jiné faktory než pouhá fakta a logická argumentace. Jako lidé jsme už takoví, že chceme fakta nejen poznávat, ale také je nějak uspořádat, zařadit do určitého systému, učinit součástí svého obrazu světa. A do této projekce skutečnosti vstupují i naše přání, představy a zbytky překonaných starých názorů. S trochou nadsázky můžeme říci, že v našem pohledu se vždy mísí mýtus se skutečností. Uveďme si k tomu 2 příklady. Johannes Kepler objevil v 17.stol. objektivně platné zákony, kterými se řídí pohyby planet. V Praze v Karlově ulici je deska, která tuto skutečnost připomíná. Ale na druhé straně věřil, že tyto planety pohánějí vesmírem andělé, zpracovával horoskopy a vydal spisek na obhajobu astrologie. To už nikde na žádné desce nenajdeme. Směšné se takové věci zdají obvykle až po letech, ale v dané chvíli nemusí být snadné odlišit omyl od skutečnosti. Z dnešní doby si něco podobného můžeme ukázat na trojím ztvárnění opočlověka zvaného Sinantropus.

První podoba byla uveřejněna v magazínu National Geographic, druhá je z Britského muzea a třetí z anglického listu Sunday Times. Kolik lidské fantazie se zde vmísilo do zdánlivě vědeckého konceptu, je z takového srovnání zřejmé na první pohled. Podobných příkladů by se dalo z dějin uvést velice mnoho a ve svém celku jsou výmluvným dokladem spletitosti cest lidského poznání.
1. Historický pohled
Pokud jde o živou přírodu, do snahy člověka o její systematické poznání se vždy promítal zápas o dva hlavní principy: za prvé, zda je příroda kontinuální či diskontinuální, a za druhé, zda vykazuje - či nevykazuje - rysy nějaké účelnosti či návrhu. První princip spadá do roviny exaktního poznání vědy, druhý do roviny příslušné filozofické nadstavby a bez rozlišování mezi nimi není možné se v problematice dobře orientovat. Až do Darwina byla příroda chápána jako diskontinuální, tj. přijímalo se, že zvířata a rostliny se v ní vyskytují v jasně oddělených skupinách a druzích. To bylo i základním východiskem biologie té doby. Pokud jde o filozofické aspekty, v souladu s tehdejším křesťanským obrazem světa převládala tendence vidět za existencí živé přírody nějakou skrytou, transdendentní příčinu. Pro pochopení tohoto přístupu je možno použít příkladů z naší lidské činnosti. Jedním z nich může být ukázka z jedné Erbenovy básně.

"Darmo nadějí kojíte se planou,
nezbudete svých psot a bíd,
dokavad jednou chodívati branou
nebude tvrdý český lid!"

Kdos uši dostal, aby jima slyšel,
proč si je palcem zacpáváš?
A komu rozum z vysokosti přišel,
proč po něm nohou šlapáváš?

Tisíc let ušlo, co své milé syny
svornosti učil Svatopluk,
však neproniknul dosud, do hodiny,
moudrého slova zlatý zvuk!

Jak ta báseň vznikla? Autor měl nejdříve v mysli její základní myšlenku, kterou potom vyjádřil vhodnými slovy. Ta báseň nejsou náhodně nakupená slova, nýbrž hluboce promyšlené dílo, výsledek předem pojatého záměru. Jiným příkladem může být složitá struktura integrovaného obvodu, který je jedním ze symbolů technického pokroku současnosti. Na nepatrné ploše velikosti desítek mm^2 je tam umístěno ohromné množství miniaturních prvků, a to přesně definovaným způsobem, tak jak to určil konstruktér - autor toho obvodu. A ještě jiným příkladem může být notová partitura hudebního díla. Ta je zase realizací hudební myšlenky, kterou hudební génius nejdříve nosil v duši. Každé hodnotné lidské dílo, ať už technické či umělecké, je bezesporu výsledkem předem pojatého plánu, projevem tvořivé lidské inteligence.

Přesně totéž bylo obsaženo v pohledu na přírodu v rámci tehdejšího vidění světa: bylo to chápání přírody jako výsledku plánu či konceptu, za kterým stojí Bůh jako tvůrčí inteligence. Živá příroda byla chápána jako diskontinuální a myšlenka o transcendentní příčině pociťována jako přijatelné vysvětlení, i když ovšem k exaktnímu základu biologie nikdy nepatřila. Tento stav trval zhruba do poloviny 18.století, kdy se v biologii začaly objevovat jiné názory. Jejich podstatou bylo, že živou přírodu viděly jako výsledek kontinuálního vývojového procesu, jehož hnací síla byla odvozována z pouhých vlastností hmoty. Vyvrcholením v tomto smyslu bylo právě vystoupení Charlese Darwina, který v r.1859 uveřejnil svůj známý spis "O vzniku druhů přirozeným výběrem". České vydání z r.1914 má rozsah asi 400 stran.

Podstatou jeho teorie je schéma "mutace - selekce", které máme znázorněno v následující tabulce.

1

MUTACE: vytváření prostoru

2

SELEKCE: tvořivý mechanismus

3

RŮST ORGANIZOVANOSTI

Mutace jsou náhodně vzniklé odchylky, které vytvářejí prostor, ve kterém začíná působit přírodní výběr (selekce) jako vlastní tvořivý faktor. Výsledkem je růst organizovanosti. Všechno živé vzniklo pomalým samovolným procesem tak, že z jakési původní prabuňky se život vyvíjel do stále složitějších forem. Příroda je tedy kontinuální povahy, protože jednotlivé formy života na sebe časově navazují a všechny je možno uspořádat do vývojové řady. Pro ilustraci si můžeme ukázat dva takové vývojové diagramy.

Toto je známý "strom života" z Darwinovy doby, od německého přírodovědce Ernsta Haeckela, který byl Darwinovým fanatickým stoupencem a velice se zasloužil o rozšíření jeho teorie. Obsahuje toto schéma: "monéry" (hypotetické praorganismy) --> prvoci --> ryby --> obojživelníci --> vačnatci --> opice --> člověk. Druhým příkladem je vývojový diagram ze současné doby, od německého fyzika von Weizsäckera.

Jeho diagram obsahuje tuto posloupnost: jednobuněční --> kruhoústí --> plazi --> vačnatci --> hmyzožravci --> opice --> člověk. Jiné takové schéma (pro vývoj savců) je obsaženo v již zmíněném čísle National Geographic z dubna 2003. Podobných diagramů se dá v odborné literatuře nalézt velké množství, společné ale mají jen jedno: na začátku je nějaká prapůvodní forma života a na konci člověk. Už to samo ukazuje, že se jedná o pouhé pracovní hypotézy a nikoli o exaktní závěry podložené fakty.

Na dalším obrázku (obr. "B") je schématické znázornění výskytu fosilních nálezů pro základní skupiny organismů. Je z něho zřejmé, že vývojové vazby nejsou fosilně doloženy. Po levé straně je vyjádřena časová osa s názvy geologických období. Černé svislice znázorňují výskyt fosilních nálezů jednotlivých druhů organizmů.

Pro srovnání si ještě ukážeme idealizované schéma téže situace (obr. A). Ukazuje, že vývojové vazby jsou prostě věcí interpretace, a že fosilní nálezy nemají sílu přímých důkazů evoluce.

Darwinův princip přirozeného výběru byl od doby svého vzniku stále znovu kritizován, protože ale nebylo známo nic o tom, jakým způsobem se uvnitř organismu uplatňuje, měly všechny námitky jen velmi neurčitý charakter. To se změnilo teprve se vznikem nových biologických disciplín - genetiky a molekulární biologie - které otevřely novou etapu biologie a umožnily převést diskusi o podstatě života na kvalitativně novou úroveň.

Podstata věci spočívá v tom, že v jádrech buněk živých organismů byla objevena kyselina deoxyribonukleová (DNA) - sloučenina, o které se dá říci, že představuje základní úroveň života. Je to lineární makromolekula - něco jako dlouhý řetěz - jejímiž stavebními články jsou 4 tzv. nukleotidy. Toto jsou jejich chemické vzorce, jde o jednoduché chemické sloučeniny.

Na dalším obrázku níže je znázorněna známá šroubovice DNA. Objevení této sloučeniny a odhalení způsobu, jakým je v její struktuře uložena genetická informace, tzv. genetický kód, patří k největším výkonům přírodních věd ve 20.stol. Hlavní objevy spadají do doby padesátých let, kdy bylo v rozmezí asi 12 let uděleno za zásadní objevy v této oblasti na 20 Nobelových cen.

Podstatnou věcí zde je, že genetický kód je univerzální, tj. že veškerá živá příroda má tentýž genetický základ. Na základní molekulární rovině se jednotlivé druhy živých organismů liší jen různým pořadím nukleotidů v řetězci DNA a jejich různým počtem. A tento počet je úctyhodný: u jednobuněčné bakterie, která váží pouhou biliontinu gramu, jde o řadu dlouhou asi 4 miliony nukleotidů, u člověka je tato délka vyjádřena počtem kolem 3 miliard. Princip věci znázorňuje již použitá ukázka z Erbenovy básně.

Tento text je vlastně tvořen lineární řadou písmen, která musí mít určité pořadí, aby měl nějaký smysl. Podobně je informační obsah DNA vyjádřen určitou posloupností nukleotidů.

2. Život jen ze života

Nyní se z tohoto hlediska podíváme na Darwinovo schéma "mutace - selekce". Jak jsme si řekli, mutace je produktem náhody a tyto nahodile vzniklé odchylky zpracovává cosi, co Darwin označil jako přírodní výběr.
Tento výběr - jakási tajemná vlastnost hmoty - tak zachraňuje situaci, protože je jasné, že náhoda samotná je princip, který je s myšlenkou pokroku v příkrém rozporu.

NA POČÁTKU STVOŘIL BŮH NEBE A ZEMI.

Zde máme 1.verš Bible, který má i s mezerami mezi slovy 35 znaků. Napsat ho na stroji trvá pár vteřin. Jednoduchý výpočet však ukazuje, že náhodnými údery kláves by ho milion opic nenapsal ani za miliardu let. Takový je rozdíl mezi inteligencí a náhodou: podstatou náhody je degradace a destrukce. Pro větší názornost se znovu vrátíme k té ukázce Erbenovy básně.

"DARMO NADĚJÍ KOJÍTE SE PLANOU,
NEZBUDETE SVÝCH PSOT A BÍD,
DOKAVAD JEDNOU CHODÍVATI BRANOU
NEBUDE TVRDÝ ČESKÝ LID!"

KDOS UŠI DOSTAL, ABY JIMA SLYŠEL,
PROČ SI JE PALCEM ZACPÁVÁŠ?
A KOMU ROZUM Z VYSOKOSTI PŘIŠEL,
PROČ PO NĚM NOHOU ŠLAPÁVÁŠ?

TISÍC LET UŠLO, CO SVÉ MILÉ SYNY
SVORNOSTI UČIL SVATOPLUK,
VŠAK NEPRONIKNUL DOSUD, DO HODINY,
MOUDRÉHO SLOVA ZLATÝ ZVUK!

Je to celkem 59 slov, která se nacházejí v určitém pořadí za sebou, a jedině v tomto pořadí vytvářejí estetický a smysluplný celek. Teoreticky vzato může tento text vzniknout i nahodilým skládáním příslušných slov.
"PLANOU A LET PŘIŠEL BRANOU,
SVÉ NOHOU JEDNOU SYNY KDOS,
SLOVA SE ZLATÝ NEZBUDETE
NEBUDE VŠAK PO Z!"

PROČ TVRDÝ KOJÍTE, DO JE DOSTAL,
UŠLO DOTUD VYSOKOSTI DARMO NĚM?
BÍD KOMU UŠI SLYŠEL ČESKÝ POŠLAPÁVÁŠ,
HODINY DOKAVAD ZACPÁVÁŠ ABY NEPRONIKNUL?

SVÝCH JIMA SVORNOSTI, MILÉ PALCEM ZVUK CO
UČIL CHODÍVATI NADĚJÍ,
ROZUM PSOT, MOUDRÉHO LID,
SI TISÍC PROČ SVATOPLUK!

Zde je výsledek jednoho takového pokusu. Tu báseň jsem prostě rozstříhal, a slova tahal postupně z klobouku. Absence tvůrčí myšlenky je zde naprosto zřejmá, v porovnání s textem básníka je to úplná katastrofa. Jsou to tatáž slova, rozdíl spočívá pouze v malé drobnosti, v jejich pořadí. Člověk bez matematické průpravy těžko odhadne, kolik je možných takovýchto kombinací. Je to číslo, jehož velikost přesahuje veškeré naše představy. Toto zachycuje následující tabulka.

Počet prvků

Počet permutací

3

6

5

120

10

3 500 000

20

10^18

40

10^43

60

10^82

Pro 3 slova máme 6 možností, pro 10 slov je to už 3,5 milionu a pro 60 slov naší ukázky je to nepředstavitelně vysoké číslo, jehož velikost je srovnatelná s celkovým počtem atomů v celém známém vesmíru. V určité části těch kombinací bychom originální text poznali jako zatížený větší či menší stylistickou chybou, v další části bychom se smyslu textu už jen dohadovali, ale v naprosté většině případů by výsledkem byla úplná ztráta informace. A to jsme přitom pracovali s celými slovy, která sama o sobě mají zcela přesný smysl. Další textová ukázka znázorňuje, co se stane, když takový pokus provedeme na úrovni jednotlivých písmen. Těch je v naší ukázce 285 a zde je výsledek jedné takové kombinace pořízené za pomoci generátoru náhodných čísel.

"SVJVÉ ÉKZNÍP REOEIN OÍ NTDEAL,
DUÁELJUTK ČIHL KZKP E DNE,
ÁLĚAÝLP SREPSŠ PYOÍRCHUO ASSRLO
TLHPRB SŠLMD APZAA OŠM!"

ORACH OÍS ČÉSAUO, NMÍ CBAK TŠÁOOP,
NLII AI ŠR SDUSOO ŠENLDAYV?
I BPOT ONEĚS Ý DIČMTLJOU TLBESD,
LTSI VT LZK YVIUL ODIOOOOO?

DUEVÍ KNU NŠDD, AO OVA YOLD IYZÝ
TESURAANA OMTC ONDRÁEICV,
DDOS UUKŘCUESTČV MÍAJS, MO KPZADP,
ŠTYNMAVU KDUEN VUVBJ OOHV!

Pro srovnání má tento text opět stejnou interpunkci jako text původní básně, jinak je to ovšem absolutní nesmysl, složený ze slov, která se ani nedají vyslovit, natož aby měla nějaký význam. Nějak podobně to vypadá, když uvažujeme o vzniku genetické informace uložené ve struktuře molekuly DNA.

Darwin přišel s myšlenkou, která potom byla stále znovu opakována: Náhoda způsobí, že v organismu vznikne příznivá odchylka, a tu potom zachytí přírodní výběr. Aniž se přesně vědělo, co to je, byl přírodní výběr postulován jako princip, který postačuje na vysvětlení rozmanitosti celé živé přírody. Vezměme si např. vznik funkce létání u ptáků. Podle klasického darwinistického schématu existují dva způsoby vysvětlení, oba v principu stejné. Podle prvního se ptáci postupně vyvinuli z tvorů běhajících po zemi. Ti lovili hmyz a tak dlouho se přitom nadnášeli, až nakonec začali létat.

Podle druhé teorie to bylo přesně naopak - z tvorů žijících na stromech. Skákali tam a tak dlouho z nich padali, až se nakonec naučili létat.

Obě tyto konstrukce přechodných tvorů jsou ovšem jen spekulacemi bez jakéhokoli důkazu. Přesto se věřilo, že tak nějak to muselo proběhnout, a že potřebné změny zajistil přírodní výběr. Nikdo však nemohl říci nic o tom, co se to přitom v organismu vlastně děje. Na to znalosti tehdejší doby prostě nestačily. Dnes ale víme, že každá taková změna musí mít svůj základ ve struktuře molekuly DNA. Ta chemická "písmena" jejího textu jsou sice jenom čtyři, ale za to jich tam je ohromný počet: 4 miliony u "primitivní" bakterie a 3 miliardy u člověka. A tato ohromná řada musí mít zcela určitou strukturu, aby mohla fungovat jako genetická informace, to jest musí mít hodnotu smysluplného biologického textu, schopného spouštět užitečné biologické mechanismy. A to je právě to, co od náhodného procesu není možno očekávat.

Že v živé přírodě dojde ke vzniku nové kvality, může být pouze výsledkem přesné informace, vložené do molekulárního základu života. Kde se však tato informace bere, je ve světle současné molekulární biologie záhada, na kterou věda nezná odpověď. Prof. Werner Gitt, německý odborník z oblasti teorie informace, považuje informaci za třetí základní veličinu přírody, která je vedle hmoty a energie nezbytně nutná pro pochopení současné struktury vesmíru. Jeho základní dílo na toto téma nese název Na počátku byla informace (Am Anfang war die Information, 1994), 3. doplněné vydání je z roku 2002. Obsahuje např. tyto kapitoly: Co je informace? Původ života z hlediska informatiky. Původ informace atp.

Z hlediska makromolekulární chemie jde o to, že jsou známy jen dva způsoby, jak může lineární makromolekula typu DNA vzniknout. Prvním je tzv. replikace, což je proces známý ze živé přírody, kdy nová molekula vzniká kopírováním vzoru, který už je k dispozici. Samozřejmě včetně jeho informačního obsahu. Na tomto principu se v živé přírodě rodí odedávna stále nové generace. Tím druhým procesem je chemická reakce zvaná kondenzace, což je proces, při kterém makromolekula vzniká postupným připojováním jednotlivých nukleotidů. Zde je problém v tom, že tento proces je statistické povahy, kde očekávat vznik nějakého informačního obsahu - u délek milionů stavebních článků - se prostě rovná víře v zázraky. Darwin na jednom místě své knihy píše, že "vznik nového druhu je pochod přirozený proti pochodu zázračnému", a jako vysvětlení vymyslel přírodní výběr. O 100 let později, když se roku 1959 konaly v Londýně velké oslavy darwinismu, Sir Huxley tuto myšlenku zopakoval, když řekl, že "je v možnostech přirozeného výběru, aby vysvětlil každou známou formu života". Netrvalo dlouho a dříve netušený pohled na molekulární základ života ukázal, že se jednalo o hluboký omyl a že pojem "přírodní výběr" jsou v podstatě prázdná slova. Za těch 100 let si ovšem darwinismus vytvořil tak silnou pozici, že se s ním jeho stoupenci nechtějí rozloučit, a místo zásadního přehodnocení se snaží teorii za každou cenu obhájit. Z biologické disciplíny se totiž evoluce mezitím stala obecnějším principem, který jeden autor charakterizuje těmito slovy: "Evoluce je obecná podmínka, jíž se musí podřizovat a jíž musí vyhovovat všechny teorie, hypotézy a systémy, mají-li být myslitelné a správné... Evoluce je dráha, po které se musí ubírat všechny myšlenky."

Americký autor Phillip Johnson tuto situaci analyzuje v knize s výstižným názvem "Spor o Darwina", jejíž překlad vyšel nedávno i v češtině (Návrat domů, 1996). Dochází k závěru, že darwinismus je empirické učení jen pokud se týká vysvětlení modifikací u populací živých organismů. Odborně se tomu říká jevy mikroevoluce, příkladem mohou být stovky různých plemen psů nebo odrůd jabloní. Změny tohoto typu probíhají pouze v rámci daného druhu a mají své limity - žádný kočkopes už neexistuje. Nové druhy tímto způsobem prostě nevznikají, z tohoto hlediska je darwinismus čirou filozofií.

V 10.kapitole s názvem "Darwinistické náboženství" říká Dr.Johnson toto: "Darwinistická evoluce je nápaditý příběh o tom, kdo jsme a odkud pocházíme, což je tak říkajíc mýtus o stvoření... Ve své mytologické dimenzi je darwinismus příběhem osvobození lidstva z mylné iluze, že jeho osud řídí moc, která je vyšší než ono samo. Moderní lidé se dozvídají, že jsou produktem slepého přírodního procesu, který nemá žádný cíl a vůbec se o ně nezajímá". Další neřešitelný okruh problémů vyplývá z toho, že život musel vzniknout na úrovni buňky, a ta je nesmírně složitou a jemně vyváženou soustavou. Nejmenší známá živá substance je složena asi ze 600 různých bílkovin o průměrné délce 400 článků. Vysvětlení vzniku tak komplikovaného systému naráží na neřešitelné problémy, analogické vzniku DNA. Vyšší organismy jsou také vybaveny řadou biochemických mechanismů, jako je např. imunitní systém, srážlivost krve atp., které jsou pro jejich přežití nezbytné, a které jsou nesmírně komplikované. Většina z nás považuje srážení krve za naprostou samozřejmost, a tak jí často ani nevěnujeme pozornost. Biochemický výzkum však prokázal, že se jedná o neobyčejně složitý systém, který se skládá ze stovek vzájemně se ovlivňujících bílkovin. Nepřítomnost či poškození kterékoliv z jeho složek způsobí selhání systému: krev se nesráží v pravý čas nebo na správném místě. Tímto okruhem problémů se zabývá kniha "Darwinova černá skříňka" amerického biochemika Michaela Behe, která vyšla v roce 2001 rovněž v českém překladu. Ve Spojených státech vzbudila všeobecnou pozornost, diskuse na toto téma probíhala i na půdě amerického Kongresu. Dr.Behe není stoupencem kreacionismu, tedy víry ve stvoření, jeho kniha není psána z náboženské pozice. Respektuje však fakta a dochází k závěru, že biochemické mechanismy musely být zkonstruovány nějakou vyšší inteligencí.

Když to vyjádříme obrazně, představme si hromadu složitých, přesně vyrobených elektrických nebo mechanických součástek. Ty můžeme přirovnat k molekulám DNA, bílkovin a dalších chemických komponent života. Každému je ale jasné, že hromada těch součástek není ještě fungujícím počítačem nebo provozuschopným automobilem. Ten musí dát někdo nejdříve dohromady a navíc - ty součástky se k sobě musí hodit.

A potom je zde ještě třetí problém, trochu jiné povahy. Opět obrazně řečeno: Ten náš automobil, ať už by vzniknul jakkoliv, bude funkceschopný jen po určitou dobu, a nakonec se rozpadne. Tuto skutečnost vyjadřuje jeden ze základních principů přírody, tzv. 2.zákon termodynamiky, podle kterého vše na tomto světě podléhá degradaci, rozkladu a zániku. Živé organismy nejsou výjimkou: každý z nich stárne a nakonec zahyne. Že zde život navzdory tomu stále trvá, je možné jen proto, že se rodí stále nové generace - tz. živé organismy se rozmnožují. Co tedy muselo vzniknout, je nejenom fungující buňka, nýbrž buňka obsahující současně i reprodukční mechanismus. V souhrnu tedy: Nestačí jen hromada složitých, navzájem přizpůsobených součástek; nestačí ani fungující automobil; musí to být automobil, který se dokáže reprodukovat - který dokáže vyrábět sám sebe. Při pohledu na tento soubor problémů hodnotí jiný vědec současné doby, molekulární biolog Dr. Denton, dnešní situaci evoluční teorie takto: "Všeobecná nadvláda tohoto mýtu vytvořila široce rozšířenou iluzi, že evoluční teorie byla dokázána již před sto lety, a že všechen následující biologický výzkum poskytuje stále rostoucí důkazy pro Darwinovu ideu. Nic není vzdálenějšího pravdě než toto... Jeho teorie, že všechen život na Zemi se vyvinul následkem postupného hromadění náhodných mutací, je stále jako v době Darwinově jen vysoce spekulativní hypotézou bez přímé faktické podpory".

3. Shrnutí a filozofické důsledky

Pokusme se nyní o určité shrnutí a závěry. Historik Jan Křen řekl toto: "Prosazovat něco nového není nikdy snadné, v Čechách dvojnásob, a trojnásob v oborech, kolem nichž jsou zabudovány účinné brzdící mechanismy". Konkrétně měl na mysli česko-německé vztahy, jeho výrok ale můžeme velice dobře použít i na situaci kolem evoluční teorie. Ta je nám předkládána jako jedině možné vědecké vysvětlení přírody, kde jiný názor nepřipadá v úvahu. Asi ve smyslu slov jednoho teoretika evoluce: "O této teorii se dá pochybovat právě tak málo, jako že Země obíhá okolo Slunce". Skutečnost je ale taková, že k evoluci dnes mnoho vědců vznáší zásadní výhrady. K těm, které jsme již zmínili, bych uvedl ještě dva další.

První z nich je prof. Bruno Vollmert, ředitel Ústavu polymérů univerzity v Karlsruhe, který se k této otázce vyslovuje z hlediska makromolekulární chemie. Ten říká: "Všeobecně rozšířené úvahy o chemické evoluci, která měla předcházet evoluci biologickou, postrádají jakékoliv vědecké opodstatnění". V roce 1985 vyšla v Německu jeho kniha, která se jmenuje "Molekula a život". Její podtitul zní: "O makromolekulárním původu života a druhů: Co Darwin nemohl vědět a co darwinisté vědět nechtějí." Autor v ní ukazuje, že molekula DNA - jako biologický základ života - je makromolekulární sloučenina přesně známého druhu, že zákonitosti, podle kterých vzniká, jsou naprosto přesně známy, a že výsledek není s konceptem evoluce v žádném souladu. A že ten, kdo tvrdí něco jiného, jen prozrazuje, že o makromolekulární podstatě věci nemá ani ponětí. Své závěry formuluje prof. Vollmert do dvou bodů, které jsou velice kategorické:
1. Protože nejsou dány makromolekulární předpoklady, je dnes vládnoucí neodarwinismus jako přírodovědecká hypotéza neudržitelný.
2. Vznik života a druhů je v rámci exaktních přírodních věd neřešitelný problém.

K závěrům podobného druhu dochází v knize "Evoluce - teorie v krizi" (Londýn 1985) rovněž molekulární biolog Dr. Denton.

Ukazuje v ní, že objevy molekulární biologie ani zdaleka nepotvrzují darwinistická tvrzení, ale naopak, vrhají stále větší pochybnosti na korektnost celé teorie. Tak např. klasické evoluční schéma předpokládá řadu "ryby --> obojživelníci --> plazi --> savci". Na molekulární úrovni však pro takový názor není ani stopa podkladu, ale naopak, na fundamentální molekulární rovině se jednotlivé druhy živých organismů jeví jako "jedinečné, izolované a nespojené přechodnými formami". "Příroda zde potvrzuje tentýž neevoluční obraz", říká Dr. Denton, "o kterém byli už dávno přesvědčeni velcí biologové 19.století." A uzavírá: "Není pochybností, že kdyby molekulární důkazy byly k dispozici o jedno století dříve, idea organické evoluce by nikdy nemohla být přijata". Stoupenci evoluce však přesto spoléhají na nějakou dosud neznámou přírodní zákonitost, kterou by se vše dalo vysvětlit. Ve dvacátých letech to byla teorie tzv. koarcevátů známého sovětského biochemika Oparina, později to byly populární pokusy s elektrickým výbojem Američana Millera či teorie hypercyklů německého chemika Manfreda Eigena atd. V základě jejich uvažování je asi toto: živá příroda zde přece je, a proto se vyvinout nějak prostě musela. Je to způsob myšlení, který můžeme výstižně ilustrovat slovy biochemika Ernesta Kahana: "Je absurdní a absolutně nesmyslné věřit, že živá buňka vznikla sama od sebe; avšak věřím tomu přece, protože jinak si to neumím představit." Tento výrok nám jasně ukazuje, že v jádru tohoto postoje jsou důvody, které s přesným vědeckým myšlením nemají mnoho společného. Jde vlastně o určitý druh "víry", znamená to spoléhání na něco, o čem není známo, zda to vůbec existuje. Stojí za připomenutí, že těmito postoji se evoluční biologie vlastně vrací do Pasteurovy doby. Ten v roce 1862 důmyslnými experimenty vyvrátil teorii samoplození a dokázal, že život vzniká jen ze života, tedy tam, kde jsou už přítomny jeho zárodky. Tento důkaz platí od té doby za jednu z nejlépe prokázaných skutečností vědy a postulát o samovolném vzniku života se s ním dostává do zásadního rozporu.

Pro dokreslení můžeme ještě dodat, že východisko z této svízelné situace hledají někteří vědci v konceptu tzv. panspermie, který říká, že život nemá původ na naší zemi, ale pochází ze vzdálených končin vesmíru. V moderní době použil tuto ideu poprvé začátkem 20.stol. slavný švédský chemik Svante Arrhenius, její současná podoba - řízená panspermie - předpokládá, že zárodky života byly na naši Zemi záměrně dopraveny nějakou mimozemskou civilizací. Je to čirá fantazie bez jakéhokoli podkladu, která vychází z toho, že na naší Zemi prostě nebyly vhodné podmínky ani dostatek času k tomu, aby zde evoluce v plném rozsahu mohla proběhnout. To je také důvod, že tento koncept je přes svoji fantastičnost zastáván řadou vědců světového jména jako vážně míněná vědecká hypotéza. Patří mezi ně např. známý britský biochemik Francis Crick, jeden z objevitelů genetického kódu, a někteří další. Je samozřejmě možné věřit v evoluci, je samozřejmě možné věřit v panspermii, ale to znamená být slepý pro zjevnou skutečnost, že živá příroda má povahu složitě konstruovaného díla, za kterým stojí nějaký původce. Dr. Behe ve své knize "Darwinova černá skříňka" používá pro tuto absurdní situaci následujícího příkladu: Představme si halu, ve které leží rozdrcené lidské tělo. Kolem se plíží tucet detektivů s lupou a zkoumají podlahu ve snaze najít nějakou stopu po pachateli. Vedle těla mrtvého stojí velký šedý slon, ale tomu detektivové nevěnují ani tu nejmenší pozornost. Opatrně se nohám slona vyhýbají, nikdy na něj ani nepohlédnou a nakonec znechuceně odcházejí, protože žádné stopy nenašli. Ale utěšují se: My toho svého člověka jednou stejně dostaneme! A Dr. Behe uzavírá: "V místnosti plné vědců, kteří bádají nad vznikem života, je slon, který je označen štítkem "plánovitá činnost"... Každého, kdo se necítí povinen omezit své bádání pouze na nenaplánované příčiny, ihned napadne, že biochemické systémy byly naplánovány. Konstruktér věděl, jak budou systémy po dokončení vypadat, a začal je sestavovat. Život na Zemi je ve své nejzákladnější podobě výsledkem důmyslné, inteligentní činnosti". Když to shrneme, tak je zřejmé, že evoluční teorie není ani zdaleka tak jednoznačným konceptem, jak to obvykle slyšíme. Naopak, skutečnost 150 let od Darwinova vystoupení je taková, že žádná exaktní teorie vzniku a rozvoje života neexistuje a že princip přírodního výběru je jen zajímavá, ale neověřená hypotéza. To nás vede k všeobecnému závěru, že v biologii je nutno rozlišovat mezi dvěma oblastmi: mezi linií exaktní vědy a linií evolučních hypotéz.

Evoluční teorie

Současná biologie

Hypotéza

Exaktní teorie

Přirozený výběr

?

Ideologie - "víra"

Poznání - věda

VÝVOJ ŽIVOTA

DĚJINY ŽIVOTA

Živá příroda se i dnes jeví jako diskontinuální a darwinistická gradualistická filozofie jako naprosto chybná. V globálním časovém měřítku se tak nedá mluvit o vývoji, nýbrž jedině o dějinách života.

Omyl Darwinovy koncepce spočívá v tom, že z faktu, že určitý stupeň změn je možný, vyvodil mylný závěr, že je možný stupeň jakýkoli, aniž pro to předložil exaktní důkazy. Přes odpor celé řady autorit jeho doby se však tento závěr postupně prosadil a ve vědeckém světě i v široké veřejnosti setkal s téměř všeobecným souhlasem. V důsledku masivní propagace evolučních myšlenek dnes téměř každý věří, že složitě strukturovaný vesmír vznikl samovolně z počátečního chaosu a že vše živé, včetně nás samotných, je zde zásluhou slepých, neosobních sil přírody. Výsledkem je, že evoluční názor se konstituoval jako dogma takové účinnosti, že si toho mnoho biologů není ani vědomo.

Wolfgang Smith, profesor matematiky a fyziky na univerzitě v Oregonu, to vyjadřuje těmito slovy: "Říká se nám, a to velice často, že tato doktrína je založena na důkazech. Ale kardinální otázka, v čem přesně tyto důkazy spočívají, zůstává skryta v temnotách. V konečném pohledu se evolucionismus jeví jako metafyzická doktrína oděná do vědeckého hávu". Podobně to charakterizuje v knize "Evoluce - teorie v krizi" již zmiňovaný Dr. Denton: "Dalo by se očekávat, že teorie tak kardinálního významu, teorie, která doslova změnila svět, bude něčím více než metafyzikou, něčím více než mýtem. V konečném hodnocení však Darwinova teorie evoluce není ničím více ani méně, než velkým kosmologickým mýtem 20.století".

Darwinův model je prostě chybným výkladem skutečnosti. Můžeme tomuto výkladu věřit, ale nemůžeme tvrdit, že je to výklad vědecký. To bylo smyslem této přednášky: ukázat, v čem spočívají důvody pro názor, že základní tvrzení evoluční teorie mají povahu ideologickou a nikoli vědeckou. Na druhé straně, právě tak oprávněně můžeme věřit, že za tímto světem "něco je", vycházet z víry v Boha a přijímat koncept stvoření. Není přece bez významu pro každého z nás, jaký řídící princip za svým životem spatřujeme:

1. Na jedné straně je to náhoda nebo nějaká slepá přírodní zákonitost. Potom je náš život jen nepatrnou epizodou vesmírného dění a naší existenci pak nelze připisovat žádný hlubší smysl. Člověk je jen nejvyšší formou existence hmoty a jedině sám sobě je základní normou a autoritou.
2. Druhou možností je to, že za přírodou, a tedy i za naším životem, stojí něco, co nás přesahuje. Potom má naše existence ten nejhlubší možný smysl a základním lidským postojem je přijímání norem, které jsou nad námi a uznávání této vyšší autority, kterou můžeme označit i slovem Bůh.

Mne osobně teorie evoluce neuspokojuje ani v rovině vědy (tedy jako pokus o výklad živé přírody), ani v rovině existenciální, když si kladu základní otázky o počátku, smyslu a cíli svého života. Zhuštěně můžeme říci, že podstata evoluční teorie spočívá ve víře, že se částice samovolně vyvinuly v člověka, a je tak součástí materialistického chápání světa. Náš poslední obrázek je symbolický. Je tam něco z krásy podzimní přírody a je tam také cesta. Věda je prostředkem poznávání tohoto světa. Avšak interpretace tohoto poznání do toho, čemu říkáme světonázor či životní orientace, může mít řadu podob. Kterým směrem se obrátíme, kterou cestou půjdeme, je věcí našeho osobního rozhodnutí. V tom spočívá svoboda i zodpovědnost každého z nás.