Charismatická církev sjednocení?

Napsal: Aleš Franc

Studie, která se zabývá úlohou KMS (Křesťanské misijní společnosti) v soudobých církvích v ČR z pohledu autora z letniční církve

1. Co je KMS

Krátce před listopadem 1989 se vedoucí řady charizmatických sborů rozhodli založit naddenominační organizaci pro koordinaci svých aktivit. Pod názvem "Křesťanská misijní společnost" byla v roce 1990 tato organizace oficiálně zaregistrována. Původně sdružovala charizmatické protestanty i katolíky. Katolíci však záhy přestali ve vedení této společnosti pracovat.

Dnes je tvořena téměř sedmdesáti sbory z několika denominací (Apoštolská církev, Bratrská jednota baptistů, Církev bratrská, Českobratrská církev evangelická, Evangelická církev metodistická, Jednota bratrská a státem neregistrované denominace Křesťanská společenství).

Členství v KMS je dobrovolné, bez povinných příspěvků.

Od roku 1993 je KMS členem evangelické aliance v České republice.

Poslání

Sama KMS misii nekoná, jak by se podle názvu někomu mohlo zdát. Jejím posláním je budování jednoty zdola. Mezi hlavní aktivity KMS v tomto směru patří:

- rozvoj apoštolského úřadu

- vyučování církevních pracovníků

- vydávání prohlášení jménem církve k národu

- vydávání měsíčníku Život víry

- pořádat každý rok národní konferenci i s mezinárodními řečníky

- nový překlad Písma

- mobilizace církve k zástupnému vyznávání hříchů

- být svědomím vlažné a vyhaslé církvi

- hledat a naslouchat různým důrazům

- uzavírat duchovní smlouvy

- stát se předsíní institucionální a organizační jednoty církve

Struktura

KMS je koordinována Užším výborem, tvořeným vedoucími sborů různých denominací, kteří sem nejsou delegováni svými denominacemi, avšak své denominace zástupně reprezentují.

V UžV bývají jednotlivé denominace zastoupeny zpravidla po jednom členu, občas dvěma z Křesťanských společenství. Tajemník, tiskový mluvčí a šéfredaktor měsíčníku Život víry jsou rovněž členy Křesťanských společenství.

Krátká historie

70. léta vznikají skupiny křesťanů okolo Angličana žijícího v Německu, Johna McFarlana, který přijel do Čech

1979 - obrací se holešovický evangelický farář Dan Drápal

1984 - do Holešovic přicházejí noví lidé

1986 - do Prahy přijíždí evangelista hnutí Víry Henry Kashweka a záhy vzniká zárodek Vody života

1987 - Holešovický sbor je věroučně formován učiteli hnutí Víry Hartwigem Henkelem, Pavlem Neústupným a Wolfhardem Margiesem

1988 - pod vedením Runne Bränströma byla uspořádána 1. československá charizmatická konference

1989 - vzniká KMS a končí spolupráce s Kostnickou jednotou

1990 - KMS pořádá veřejné evangelizace s australským evangelistou hnutí Víry, Stevem Ryderem

1991 - KMS pořádá evengelizace s učedníkem Dereka Prince, Maheshem Chavdou

1992 - KMS koordinuje celonárodní "Pochod pro Ježíše"

1993 - KMS se podílí na celosvětové satelitní evangelizaci "Pro Christ°93 "

1995 - KMS se podílí na druhé celosvětové satelitní evangelizaci "Global Mission with Billy Graham°95"

(historie citována dle Života víry 1/1990 a traktátu KMS)

2. Vize jednotné církve

Představitelé KMS věří, že v posledních časech bude církev jednotná, a to institucionálně. Šéfredaktor měsíčníku KMS cituje čelného představitele této společnosti: "Dan Drápal řekl, že si není jist, zda to, že v době totality nedošlo ke spojení maninského společenství a letničních bylo požehnáním. "Na tělesné rovině jsem rád, ale vize jednotné církve v Československu se nevzdávám""... (5).

Ještě zřetelněji lze tento postoj vyčíst z následujících slov stejného představitele. "Nesmiřuji se vnitřně ani s existenci rozdělení na denominace, ani s myšlenkou, že duchovní jednota nepotřebuje žádný institucionální základ" (6). Svůj vztah k vedení denominací autor rozvíjí následovně.

"Na rozdíl od mnoha křesťanů jsem přesvědčen, že denominace nejsou něčím, co Pán Bůh chce. Mám za to, že je nanejvýš toleruje" (6). "Jsem přesvědčen o tom, že pokud už v nějaké denominacemi jsme, stojí za to usilovat, aby... se do čela denominací dostali lidé, kteří mají nejvíce Božího zjevení. Nicméně pochybuji - a dějinná zkušenost mi dává za pravdu- že by se to někde mohlo trvale podařit" (7).

Církev tedy má být jednotná institučně, avšak nikoliv na základě denominace, nýbrž na bázi apoštolského úřadu, který autor vidí mimo rámec denominace: "Služba apoštola je vždy z principu naddenominační. Podobně jako služba proroka či učitele. Bůh dává tyto dary právě k sjednocení celého Těla Kristova..."(8). "...jednota církve má být výsledkem, nikoliv předpokladem apoštolské služby" (9). Autor dále naznačuje, kým by onen apoštol mohl být.

"Budu teď do jisté míry osobní. Už mnoho let mi někteří lidé - z domova i z ciziny říkali, že mám v naší zemi apoštolskou autoritu... uvědomil jsem si, že to, zda někomu jsem apoštolskou autoritou, není tak docela ani moje, ani jeho volba. Chce-li to tak Bůh, nebo pokud to již Bůh tak udělal, na nás je pouze, abychom daný stav uznali a vyznali, že to tak přijímáme." (9).

Ačkoliv se autor nevyjádřil zcela jednoznačně zda se on sám za apoštola považuje, z jeho dalšího citátu ve stejné práci to můžeme posoudit sami: "Jinak mají sbory svobodu: apoštolský vztah mohou mít se mnou - nebo s někým jiným. Pokud mě někdo za apoštola uznává, a po roce zjistí, že už ke mně nemá důvěru, prostě mi to oznámí (10)." Těžko by se někdo, kdo se sám za apoštola nepovažuje, či si tím není jistý, nechal vědomě za apoštola uznávat.

K rozvoji apoštolské služby církve má vést již výše zmíněná naddenominační "Křesťanská misijní společnost". "Zůstaneme nadále hybným faktorem pro jednotu Božího lidu, v rozvoji apoštolské služby v Těle Kristově..."(11), uvádí jiný vedoucí představitel za KMS. Ponechme stranou, co má "misijní společnost" společného s rozvíjením apoštolské služby a zamysleme se nad výše uvedenými citáty.

Bylo by jistě pošetilé kritizovat někoho za to, že se považuje za apoštola. Vždyť i Pavel z Tarsu věnoval obhajobě svého apoštolství značné úsilí. Zarážející je však skutečnost, která vyplývá z toho, když si výroky tohoto muže dáme do souvislosti.

1. autor věří v institucionálně sjednocenou církev

2. tato instituce není založena na denominačním základě

3. denominace není Boží vůlí

4. dle názoru autora i z historického hlediska je nepravděpodobné, že se jejím vůdcům podaří trvale udržet potřebné Boží zjevení

5. církev má sjednotit naddenominační služba apoštola

6 apoštolem je zmíněný autor

7. apoštolskou službu má rozvíjet KMS.

Dovolím si z uvedeného učinit závěr, že česká církev má být institucionálně sjednocena pod vedením tohoto muže, jehož služba rozvíjená KMS přesáhne denominace, přičemž denominace a tedy i jejich vedení (jak bude uvedeno i dále) jsou zřejmě mimo Boží vůli.

Snad by se autor těchto výroků mohl legitimně považovat za apoštola své denominace, avšak nikoliv. Píše:""Jinak mají sbory svobodu: apoštolský vztah mohou mít se mnou nebo s někým jiným. Pokud mě někdo za apoštola uznává, a po roce zjistí, že už ke mě nemá důvěru, prostě mi to oznámí. Může, ale nemusí vystupovat ze svazku KS" (10). Tímto defacto dochází k rozdělení zodpovědnosti a autority.

Mohu být ve svazku církve někoho, kdo má za mne zodpovědnost, a kde se podrobuji kázni, ale za autoritu mohu považovat toho, koho si (byť třeba v modlitbě a postu) zvolím a toho také budu respektovat. Takto autor uvažuje i na rovině ostatních církví, vždyť právě jim svůj spis, z něhož tento citát pochází, adresuje. Tedy, mohu být v jiné církvi, avšak za apoštola považovat jeho, jak ostatně také bude uvedeno později.

Je však něco špatného na tom chtít nebo snad dokonce usilovat o sjednocení historicky rozštěpeného a rozhádaného Kristova těla? Což sám Kristus za jednotu církve v Janově evangeliu ve své Velekněžské modlitbě neprosí? Jistě. Důležité však je vědět, co se pod touto jednotou obecně myslí a znát prostředky k jejímu uskutečňování.

Pokud se někdo, či nějaká organizace cítí být povoláni se tohoto úkolu ujmout, a nás se to bezprostředně dotýká, a ještě k tomu se hodlá postavit do čela, je tedy třeba otevřeně zkoumat jejich učení, způsoby a prostředky. Učení může pocházet ze zdrojů, jehož původní základ nemusí mít s tématem mnoho společného. Prostředky mohou být v tomto případě tiskoviny a mluvené slovo, které se stávají zdrojem tohoto učení, a způsob je práce s lidmi, kteří mají být pro tento záměr získáni.

Jak vidíme a uvidíme ještě později, KMS resp. její představitelé se cítí být v Čechách pro sjednocení církve povoláni. Jako křesťané, kteří chtějí být poslušni Božím záměrům, jsme povinni tyto věci zkoumat, zvláště tehdy, jedná-li se o věc takovýchto eklesiologických rozměrů.

Jako člen etablované křesťanské denominace jsem proto nucen položit si otázku: Je Boží vůlí existence denominace, ve které se nacházím? Ne-li, mám usilovat o změnu, mám přijmout za svého apoštola onoho vůdce? Mám přestat pracovat pro svou denominaci a uvrhnout svoji křesťanskou aktivitu pro KMS, jak to níže naznačují jiní vlivní představitelé KMS? (12), (64)

A co to znamená? Mám mít dvě autority, stojí-li např. věroučně proti sobě? Mám být poddán tomu, kdo o sobě naznačuje, že jej povolal Pán nebo tomu, kdo má právo nás káznit? Nebo mám poslouchat oba, či si vybrat nebo dokonce opustit svou denominaci, která možná ani není Boží vůlí?

Výše zmíněný autor sice poukazuje na to, že autorita se pozná podle toho, že má nejvíce Božího zjevení (13), avšak vezmeme-li v úvahu, že představitelé KMS staví sjednocení církve na starozákonních obrazech (14), jak bude uvedeno později, znamená to snad, že Izraelité měli být poddáni prorokům, nikoliv králům, neboť měli více zjevení? Myslel to Ježíš vážně, nabádal-li své učedníky k poslušnosti farizejů, sedících na stolici Mojžíšově a mýlil se David, byl-li poddán Saulovi, kterého dokonce napadal zlý duch? Tím samozřejmě nehodlám ospravedlňovat hříchy autorit nebo zpochybnyt nutnost Boží zjevení k vůdcovství.

Toto vše jsou zásadní otázky duchovního života jednotlivce i celých společenství. Vezmeme-li v potaz historickou zkušenost z doby dávné resp. z doby nedávno minulé, z doby psaní Starého i Nového Zákona i ze současnosti, uvidíme, že jednota byla tím, co doslova strhávalo z oblak déšť Božího požehnání, ale také byla olejem přilévaným do plamene Božího hněvu. Vzpomeňme na babylónskou jednotu, na spojenectví důvěřivého a pyšného Jóšafata s lstivým Achabem. V tomto světle jednota sama není měřítkem kvality ani pravdivosti, tím zůstává pouze a výhradně její podstata a cíl, které prostě nelze oddělit od učení.

Vždyť o institucionální jednotu se dnes snaží katolická církev od II. Vatikánského koncilu a svoji sjednocující teologii staví též na apoštolském úřadu resp. jeho posloupnosti. Přečteme-li si pozorně některé dokumenty, můžeme nahlédnout, co je motorem ekumenické aktivity např. Jana Pavla II. Z jeho encykliky "Ut Unum sint", se můžeme dočíst, že by ostatní křesťané měli přijmout úřad římského biskupa (15).

Katolická jednota je tedy jednotou pod taktovkou katolické církve, neboť ona jediná má "všechny dary milosti v ní plně zjevené" a pro nás protestanty je proto jenom velkou milostí tato obdarování, plně zjevené ve velké "Matce církví", sdílet. Vždyť, jak říká papež v jiném listě: "Blízkost konce druhého tisíciletí vybízí všechny ke zpytování svědomí a k vhodným ekumenickým iniciativám, aby tak mohli k velkému jubileu přistoupit ne-li již jako plně sjednoceni..." (16).

Podobně adventisté, kteří skrze zjevení své fenomenální prorokyně jsou těmi jedinými pravými: ""Ostatkem" Božím lidem posledních dnů (Zjev 12,17) jsou ti, kteří zachovávají Boží přikázání a mají víru Ježíšovu... Bůh má svou pečeť nebo znamení, které vtiskne na čela nebo do myslí svého lidu. Bůh ustanovil sobotu jako pečeť či znamení, či pečeť své autority" (17).

Dnes sice adventisté ustupují od svého segregacionalismu, ale snaží se nám, zbloudilým ctitelům falešného sabatu, zprostředkovat tu vykupitelskou sobotní pravdu. Opouštějí neúnosné formulace a kulantně říkají, že to bude adventistická církev, která v poslední době sehraje určující roli (18).

Mimochodem, oslava soboty -zrovna tak jako charizmatické učení o plném sjednocení (jak bude uvedeno později)- pochází z nepochopení vztahu Starého a Nového zákona.

A pokud zabrousíme i za rámec toho, co ještě lze s přivřením obou očí považovat za křesťanskou církev, narazíme např. na "Asociaci Ducha svatého za sjednocení křesťanů z celého světa". Dle badatele Butterwortha diskuse s jejími členy je asi takováto: "Nakonec bude každý stoupencem Sjednocené církve, tak proč byste se neměli jejím členem stát už teď?" (19). Až po čase se člověk dozví, že by pro uskutečnění této "nádherné myšlenky celosvětové jednoty" měl všeho nechat a nejlépe jít pracovat do jedné z Moonových zbrojovek.

Tedy, jak pravověrný tzv. "pokoncilní katolík", tak adventista nebo Moonista (a nedávám tyto dva první na kvalitativně stejnou úroveň s posledním jmenovaným), jsou přesvědčeni, že s nachylujícím se časem, zde bude jediná a pravá, jednotná a nerozdělená církev katolíků, adventistů nebo moonistů. Podobný, i když jistě opět kvalitativně odlišný pohled postihl, zdá se, i představitele KMS.

Vize sjednocené církve je tím, co vždy nacházelo úrodnou půdu v srdcích křesťanů. Touha po členství v silné organizaci s jednotným vedením nám vždy podvědomě nabízí rychlejší postup vpřed, vyřešení řady konfliktů a pocit většího bezpečí a moci. Silná, jednotná organizace slibuje i větší oporu proti lži a pronásledování. Člověk by se v jednotné organizaci také lépe mohl bránit veřejnému mínění, poukazujícímu na nejednotu křesťanů, známéhoto strašáka a trumf v rukou odpůrců našich evangelizačních snah.

Podobné sjednocující trendy můžeme pozorovat i ve světě. Dnes je zjevná např. snaha o integraci do nadnárodních celků. Avšak historie Sovětského svazu, Jugoslávie nebo Rakouska - Uherska nám budiž jasnou ukázkou, že ne každá jednota je prospěšná, zvláště, je-li založena na mocenských ambicích. Navíc skutečná, biblická jednota ve smýšlení a poznání, tedy i v učení je skutečně biblickým požadavkem.

Mnohdy je však pojem jednoty pouze pomyslným štítem, kterým si do srdcí křesťanů razí cestu falešné doktríny a obyčejné lidské touhy či ambice. Proklamace jednoty je mnohdy úspěšným způsobem jak zavřít ústa těm, kdo by se snad opovážili zkoumat "doktríny" těch, kdo jednotu vyhlašují. Z těchto důvodů byli umlčováni i Hus a Luther. Avšak nezapomeňme na Komenského, podle kterého jednota, bránící pravdě, je zlořečená.

pokračování

(zveřejněno se souhlasem autora)