Anomálie

Výběr povídek

Štěpán Křivánek

GRANO SALIS NETWORK

2004

www.granosalis.cz

Obsah:

V poušti

Hrnčířův kámen

Anomálie

V poušti

(z operace Pouštní bouře)

Slunce bylo už hodně vysoko, když se Joe probral z bezvědomí. Ležel v rozpáleném písku asi dvacet metrů od obrněného vozidla. Až sem ho vymrštila tlaková vlna. Hrome, pomyslil si, to musela být šleha! Dlouho trvalo, než si dal dohromady, co se vlastně stalo.

Celý den křižovali svým obrněným transportérem dunami saúdskoarabské pouště v označeném sektoru A70-035-14B. Ano, zde někde, v blízkosti kuvajtských hranic, se to mělo stát. Jejich pátrací oddíl dostal rozkaz vyhledat pilota anglického stíhacího letounu Harrier, který měl před rozedněním v těchto místech havarovat. Někde odtud se ozýval s neúprosnou pravidelností na nouzové frekvenci rádiový kód nešťastného pilota. Akce byla zahájena ihned po zaměření vysílačky. Byli nejblíže označenému sektoru, a proto bylo samozřejmé, že pojedou oni. Bude to O.K., říkali si, za pár hodin ho mají. A do večera bude chlapec na základně.

Na nebezpečí příliš nemysleli. Byl to jejich job. Při jejich práci se musí počítat se vším. A pak, husajnovci určitě sedí zalezlí ve svých zákopech a po noční náletu se neodváží vystrčit ani nos..

Teprve k večeru dorazili k troskám letadla. Už z dálky to byl smutný pohled. Kusy dokonalé techniky byly rozesety v okruhu několika mil. Náhle, zcela nečekaně, proti nim vyjelo z úkrytu pouštních dun pět, šest tanků. Iráčané! A pak to šlo ráz naráz. Joe nechal vypálit dvě protitankové rakety. Několik výbuchů. Otevření dveří.. Výskok. Záblesk! ...a víc si už nepamatuje. Musel tady ležet celou noc. On, Joe Garrison, seržant U.S.Army, velitel průzkumného obrněného vozidla páté pěchotní divize ze základny North Platte ve státě Nebraska, přežil soustěděný útok pěti nepřátelských tanků! To mu nikdo z chlapců neuvěří. Teprve teď si vzpomněl na ty, kteří v transportéru zůstali. Černooký Johny Barnett, vždy usměvavý řidič Ed Collins, sebevědomý operatér Jimmy Richards, vážný a tichý doktor Watts i ostatní chlapci s palnými zbraněmi. Ani se neodvažoval znovu pohlédnout na vozidlo. Zčernalé, žárem pokroucené trosky hovořily samy za sebe.

Joe se pokusil vstát. Šlo to jen těžce. Teprve teď si uvědomil, jak ho bolí celé tělo. Jeho dříve pěkná uniforma byla zaprášená, potrhaná a na mnoha místech prosakovala krev. Jeho krev. Střepiny jsou pěkný svinstvo, pomyslel si. Po několika krocích se svalil do písku. Potřebuje vodu. Musí ji hledat. Cítil v sobě nesmírné prázdno. Jen myšlenka na vodu se čas od času vynořila v jeho vědomí a bloudila všemi zákoutími jeho mysli v mnohých podobách.

V jednu chvíli se mu zdálo, že ji slyší proudit z otevřeného kohoutku ve svém bytě, jindy ho okouzlovala orosená číše studené vody odkudsi z dávno zapomenutého podobenství a nakonec ji viděl v hluboké studni. Dychtivě se nad ni naklonil, ale neměl dost sil. Cítil jak padá... Padal stále rychleji dolů do nekonečné hloubky, do hlubiny bez konce...

Když přišel k sobě, bylo mu zima. Slunce bylo za obzorem a nad pouští se snášel soumrak. Tehdy ho poprvé napadlo, že asi umře. Cítil se strašně sám. Tak si přál, aby ho našel pátrací oddíl. Zoufale si uvědomil, že v noci nemají šanci. A kdo ví, vydrží-li do rána.

Náhle zaslechl docela blízko tiché sténání. Zbystřil sluch a čekal, ozve-li se znovu. Dlouho bylo hluboké ticho. A přece. Sténání se ozvalo znovu. Ozývalo se z levé strany odkudsi z hlubin země.. Mám asi horečku a přicházejí halucinace. Přesto se zoufale pustil za hlasem. Plazil se s vypětím všech sil. Náhle se země pod ním propadla a on sjel po břiše do nevelké prohlubně. Byl to kráter po granátu. A tady ho uviděl. Ve večerním soumraku už jen špatně rozeznával detaily sténajícího muže. Knír á la Husajn a výložky irácké armády na uniformě však řekly všechno. Tak tohle je můj nepřítel, pomyslil si Joe. Přišlo mu to všechno k smíchu. Myslel si, že asi zešílel. Kdo je ten Bůh, že dopouští, aby došlo k takovým situacím? Já, Joe Garrison, seržant U.S.Army, velitel průzkumného ... hrdý ochránce svobody a spravedlnosti, ležím tady tváří v tvář svému nepříteli...

Muž zřejmě mlel z posledního. Mezi steny se ozývalo nesrozumitelné brumlání. Joe rozeznal jediné slovo, které se často opakovalo: Alláh. Modlil se. Modlil se ke svému Bohu. Joe se zachvěl. Měl by se taky modlit. Už dávno se nemodlil. Snad to už ani nedokáže. Připlazil se těsně k němu a dotkl se jeho čela. Bylo rozpálené. Muž sebou trhl a vytřeštil na něj oči. Poznal nepřítele. Lomcovala jím hrůza a strach ze smrti.

Joe nevěděl, co ho to napadlo, ale třesoucího se muže pohladil po tváři. A pak znovu a znovu. Jako šílený opakoval ten bezděčný pohyb, který mu kdysi dávno jako dítěti tak příjemně chutnal. Cítil, jak ho naplňuje vlna něžnosti, soucitu a snad... i lásky. Byl to nepoznaný pocit. Už nebyl prázdný. Cítil lásku. Jeho rty se hýbaly a on snad do nekonečna opakoval: God... God.... God.........thanks...

Druhý den po krátce poledni je našel pátrací oddíl. V nevelikém kráteru leželi v těsném objetí dva vojáci znepřátelených armád. A lékař jen suše konstatoval smrt.

Hrnčířův kámen

(vánoční horor)

Tichá noc vládla nad Betlémem. Vítr utichl a nikde se nepohnul ani lístek. Jen hvězdy se tiše třpytily na hlubokém nebi. Jako by na mě pomrkávaly, pomyslil si malý Joas, když občas úkradkem pohlédl k nebi. Víc musel dávat pozor na cestu, jeíž temné zákruty jen tušil. Neměl ani čas, aby se zastavil a pokochal pohledem na hvězdy, které jindy tak rád pozoroval. Spěchal. Už minul poslední betlémské domy i novou ohradu pro ovce, kterou zde nedávno postavil jeho strýc Joel. Za chvíli odbočí z cesty vedoucí do Jeruzaléma a začne šplhat do betlémských kopců.

Má důležitý úkol. Když se večer chystal spát, zavolal si ho otec a řekl: "Chlapče, už nejsi malé dítě. Potřebuji, abys donesl zprávu našim pastýřům na Půlnoční horu. Pasou ovce nedaleko Hrnčířova kamene." Joasovi poskočilo srdce. Kolikrát už toužil vypravit se sám na podobnou cestu. Ale vždycky ho odbyli, že je ještě malý. Dnes se konečně dočkal. A ke všemu půjde v noci!

Potřebují vyřídit pastýřům, kteří měli ráno sejít s ovcemi dolů do Betléma, aby zůstali na betlémských návrších ještě týden. V Betlémě je totiž už několik dní hotový Babylon. Císař vyhlásil daňový soupis lidu a do Betléma přicházejí rodáci nejen z celého Izraele a Judska, ale i ze vzdálenějších římských provincií. Však se Joas celé dny mezi nimi proplétal a nevěděl, co si má dříve prohlédnout: cizokrajné látky, drahocenné zlaté ozdoby či nevídané řemení na koních bohatých kupců. Všichni, kdo se zde narodili, se musí nechat zapsat do daňových listin.

Betlém není na takový nával připraven. Domy, hostinec i ohrady pro ovce jsou přeplněny nocležníky. Otec se rozhodl, že ubytuje hosty i v našem ovčinci. Bude to dobrý výdělek. Během odpoledne byla již ohrada plná lidí, zvířat a plátěných přístřešků pro přenocování. Kdo chtěl projít, nevěděl kam má šlápnout. A večer ještě přišli nějací chudáci z Nazareta. Že prý nikde v Betlémě nesehnali místo na nocleh. Když otec viděl, že čekají každou chvíli rodinu, mávl rukou a posla je do starého chléva pod skalou. Stejně je na spadnutí, už dávno ho chtěl zbourat...

Joas si posunul řemen torby, který se mu zařezával do ramene. Torba byla těžká. Maminka do ní vložila placky čerstvě upečeného chleba pro pastýře a hroudu soli na výrobu sýra. Když procházel houštím granátových jabloní, musel se hodně shýbat a chránit si obličej před jejich větvemi. Prošel kolem starého fíkovníku u Kozí studánky a plaše stoupal po úbočí Půlnoční hory. V osmi letech se člověku zdá svět strašně velký a tajemný.

Vždycky ho vzrušovala historka, kterou staří vyprávěli za dlouhých večerů u vesele praskajícího ohně o Hrnčířově kameni. Kdysi dávno zde jeden betlémský hrnčíř objevil červenou hrnčířskou hlínu. Po vypálení dávala výrobkům zvláštní tmavě rudou barvu. Hrnčíř byl lakomý a dlouho tajil místo, odkud hlínu bere, aby na hrncích, o které byl zájem, vydělal co nejvíce. Časem, jak hlínu vybíral, kámen podhrabal a ten se sesunul a hrnčíře přimáčkl. Když ho našli, byl již několik týdnů mrtvý. Staří lidé říkali, že jej tak satan odměnil za jeho lakotu.

Teď, když se Joas blížil k Hrnčířovu kameni, cítil, jak mu srdce divoce bije. Svíral ho strach z neznámého tajemného místa. Těsně u kamene spatřil něco, co ho ohromilo. Celý hřbet vrchu Půlnoční hory a po chvíli i její úbočí bylo zalito oslnivým světlem. Joas se hrůzou nemohl ani pohnout. Stál a chvěl se po celém těle. Viděl, jak se záře blíží po svazích hory až sem, k Hrnčířovu kameni. To jistě přichází satan, aby mě rozdrtil svým kamenem, blesklo mu hlavou. A vzpomněl si na dva měďáky, které mu dali ti dva chudáci z chléva, aby jim přinesl nějaké fíky za zahrady. Za ty dva peníze mohli mít na trhu celý košík fíků Joas jim však nic nedal. Schoval se v domě a těšil se ze snadného zisku. Za dva, tři dny odejdou, a on si pak koupí...

Světlo se blížilo. Nejdříve Hrnčířův kámen a pak i Joase zalila prudká záře. Z vrchu hory se blížil temná děsivý dusot, jako by se na něj nehnal jeden, ale celé stádo zlých duchů. Joas, drkotajíc zubama, klesl na kolena, zdvihl ruce a tiše zasténal: "Bože, zachraň mě!" Vzápětí se u Hrnčířova kamene rozhrnulo křoví a z něho se vyřítily temné postavy. Joas si zakryl oči. Ještě chvíli a bude s ním konec...

Náhle uslyšel známý, radostný hlas starého pastýře Eliaba: "Joasi, chlapče! Neboj se. Pospěš s námi do Betléma! Dnes se tam narodil Spasitel!"

Anomálie

(jobovská odysea)

David stál na nástupišti a netrpělivě vyhlížel vlak. Bylo mu zima. Není divu, v tomto ročním období nebývá tady na Vysočině zvlášť příjemně. Studený vítr se znovu opřel do keřů lemujících nádraží. Cestou posbíral drobné smetí, papírky i zbytky nedokouřených cigaret a nesl je před sebou kolem netrpělivě postávajících cestujících zachumlaných do svých podzimních kabátů. V dálce zahoukala lokálka. Trochu smutně a trochu netrpělivě. I na ni padla nostalgická listopadová nálada.

David už v duchu vychutnával příjemné teplo ve vytopeném vagónu, které z dálky slibovala rozzářená okna přijíždějícího vlaku. Lokálka skřípavě zastavila a hlouček cestujících se nahrnul dovnitř. Ve vagónu bylo báječně. David se uvelebil u okna naproti starší paní a pohodlně si natáhl nohy. Rád se díval z okna na ubíhající krajinu. Vlak se pomalu rozjel vstříc temným žďárským vrchům. Stromy podél trati se míhaly a David slastně přivíral oči. Když je přivřel úplně, obraz se mu rozmazal do neurčitých tvarů, jen občas se mihly kolem jakési neznatelné obrysy a David snil...

Těšil se na setkání s Lenkou a s dětmi. Neviděli se sotva týden, ale Davidovi se to zdálo neskutečně dlouho. Těšil se na tichý úsměv své ženy, na jiskřičky radosti v jejích hlubokých očích, až vstoupí do dveří. A co teprve děti! Verunka je pěkné číslo. Po kom asi je? Rázná, temperamentní, pěkné kvítko. David pocítil vlnu něhy a hrdosti. Asi opravdu po mně, jak říká Lenka. Na svých pět let rozhodně nevypadá, je z ní už velká slečna. To bude křiku, to bude povídání a vyptávání! Verunka se ho vždycky drží jako klíště. To s malým Pavlíkem velká legrace nebude. Pořád leží v postýlce, hraje si s chrastítkem a něco brouká pod vousy.

Podíval na hodinky. Ještě pojede něco přes hodinu. Jak to pomalu utíká, když se člověk na něco moc těší! To před týdnem, když se blížila chvíle jeho odjezdu, čas utíkal jako splašený. Byl to ostatně podivný týden. Vlastně to začalo už mnohem dříve...

David byl vždycky zdravý jako ryba. Urostlý, silný, sportovně založený mladý muž - tak nějak by mohl znít jeho inzerát v rubrice seznámení, kdyby to měl zapotřebí. Tenkrát, asi před měsícem, shodou okolností to bylo v neděli cestou z dopoledních bohoslužeb, ho při chůzi zčista jasna začalo píchat v levém kolenu. Téměř na metr přesně si pamatuje místo na ulici, kde ho to začalo bolet. Na rovném chodníku a z ničeho nic. Bolest to byla taková, až musel kulhat. Tři dny se přemáhal, zatínal zuby cestou do práce, aby překonal bolest, ale nevzdával se. To se musí rozchodit, myslel si. Ale s kolenem to bylo horší a horší. Lenka byla celá nešťastná a prosila ho, aby to nezanedbával a šel k lékaři. Nakonec svolil.

V ambulanci na ortopedii byl primář, kapacita okresního formátu, a moc se s ním nemazlil. Prohlédl rentgenový snímek, zakroutil mu nohou, promačkal koleno, až David úpěl jak na mučidlech, a rezolutně prohlásil:"Je to jasnej meniskus. V pondělí se hlaste v okresní nemocnici. pyžamo s sebou." David něco nechápavě zakoktal, jestli by se to jako nemohlo odbýt ambulantně a tak... Primář na něho vyvalil oči a zahučel:"Utrh se vám meniskus, člověče, to je chrupavka, to nikdy samo nesroste. Půjdete na operaci. Musí se to vyříznout!" No nazdar, pomyslel si David, když vyšel z ordinace, to nám ten víkend pěkně začíná. V ruce mačkal papír a před očima mu tancovala písmenka. Samá latina, jediné čemu rozuměl, byla velká tiskací písmena hned nahoře: NÁLEZ. Neměl rád to doktorský prostředí, ze zápachu desinfekce mu bylo vždycky trochu nevolno. Pomalu kulhal dolů po schodech. Trochu ho to zaskočilo. Tak rychlé a radikální řešení nečekal. To bude mít Lenka "radost", napadlo ho.

No co, banální operace, dodával si odvahy. Za měsíc budu zase skákat přes kaluže. Hlavně, aby to bylo dobrý. Trochu si poležím, odpočinu si. A konečně budu mít čas na svoje knížky. Bude to príma oddech.

Cestou domů to už tak růžově neviděl. Je to přece jen operace. Asi mi budou dávat narkózu. Taky by mohly být nějaké komplikace. Třeba srdce. Nebo... co já vím? Stalo se, že se někdo třeba už neprobudil... Zaháněl od sebe ty pohřební myšleny jako nepříjemný hmyz, ale čas od času se opět vracely. Bude to těžké i pro Verunku. Vzpomněl si, jak se každý den těší, až přijde z práce domů. Od září ji trochu začal učit francouzštinu. Je na to šikovná, asi proto, že je tolik upovídaná. Někdy mu z ním brní hlava...

Vlak sebou trhl, jak prudce zabrzdil. Stáli někde na mezi. Na krajinu padal soumrak. Vítr ohýbal koruny mladých olší až k zemi a čeřil vodu v loužích na polní cestě. V životě bývá taky takhle pochmurno, napadlo Davida při pohledu na nevlídný podvečer. Jak se s tím vyrovnat? Určitě jako křesťan. To si říkal i tenkrát v neděli večer, když usínal doma naposled před svým odjezdem do nemocnice. Dlouho do noci se převaloval na posteli a nemohl usnout. Bylo to nepříjemné pomyšlení, když si představil, co ho zítra čeká. Člověk tak nerad opouští zaběhané koleje každodenního života. Zvlášť, když jsou mnohem příjemnější než to, co má přijít.

Slyšel, jak Lenka vedle něho pravidelně oddychuje a bylo mu líto, že ji bude muset, byť na pár dní, opustit. Ležela tváří k němu, až po krk zachumlaná do přikrývky a vypadala jako malé bezbranné dítě. Připadal si pro ni téměř nepostradatelný, byl přece její muž, životní opora, na kterou se mohla vždycky spolehnout. Pohladil ji po krátkých hustých vlasech. To je hříva, pomyslil si s obdivem jako tenkrát před lety, když spolu začínali chodit. Lenka ze spaní hluboce vzdychla a obrátila se na druhý bok.

Pomalu se ho počala zmocňovat lítost. Litoval Lenku, litoval děti a nejvíc ze všeho litoval sám sebe. Rodina mu příliš přirostla k srdci, než aby ji opouštěl tak snadno.

Dole na ulici projelo auto a v dálce se rozezněl kostelní zvon. Byla půlnoc. Tu se David začal modlit. Nebyla to formální modlitba, ale vycházelo to z něho spontánně, jako kdyby mluvil s Lenkou nebo s blízkým přítelem. Nevybíral si vzletná slova, nehodila se k tomu, když chtěl vyříkat všechno, co ho trápilo. "Pane", šeptal tiše do polštáře,"mě se tam vůbec nechce. Mám rád Lenku, Verunku i Pavlíka a připadám si, že mě tady nic nemůže nahradit. Nechce se mi opustit rodinu a jít do nemocnice. Bude to určitě bolet, bude to nepříjemný podstoupit všechna ta vyšetření i operaci..."

David nevěděl, jak dlouho se modlil, cítil však, že všechny jeho obavy postupně slábnou a do srdce mu vstupuje zvláštní pocit vyrovnanosti. Jakýsi dosud nepoznaný pocit klidu a pokoje se vléval do jeho nitra. Cítil, že není sám. Téměř hmatatelně, někde blízko něho byl Někdo, kdo konejšil jeho rozbouřenou mysl. Dával mu větší pocit jistoty a opory, než by mohl David dát své Lence a dětem.

Tu David pocítil takové vzrušení a vděčnost, že by je nedokázal slovy vyjádřit. Jen horečně šeptal:"Pane, dávám Ti všechno, co mám. Dávám Ti Lenku i děti, Verunku i Pavlíka. Chci, aby byly ve Tvé náruči. Tvá něha a láska je větší než moje, jsi pro ně větší jistota a opora. Ty se o ně dobře postaráš, když tady nebudu. Já Ti věřím... A s tím kolenem ať to dopadne, jak chceš. Ty ho můžeš uzdravit. Ty dokážeš všecko. To bych byl moc rád, kdybys to udělal. Ale když nechceš, tak chci jít na tu operaci s Tebou. A dej mi sílu, abych obstál ve všem, ci budu muset podstoupit..." Ani nevěděl, kdy usnul. Spal však klidně a pokojně spánkem spravedlivých.

Ráno byl zvědavý, co Pán udělal s jeho nohou. V koleně to však píchalo jako předtím, a tak se vydal, dodávaje si odvahu, do okresního města. Asi to tak bude pro nás nejlepší, myslel si. Pán ví, co dělá.

Město ho přivítalo nevlídně, bylo sychravo a pršelo. Do nemocnice by asi nedošel, a tak se rozhodl, že pojede městským autobusem. Při nastupování si všiml, že bolest v noze není až tak silná. Pocítil divné mrazení, aby tak... No to by byla bomba!

Cestou do ortopedického pavilonu už věděl své. Bolest byla velmi mírná a chvílemi ji téměř necítil. Že by ses rozhodl jinak, Pane?, kladl si v duchu otázku, na kterou se bál odpovědět.

Doktor Lavička, který ho přijímal, působil velmi suverénně. Až do chvíle, kdy přišla řeč na koleno. Když se mu David snažil nesměle naznačit, že ho to cestou od autobusu přestává bolet, zdvihl obočí a tvářil se poněkud nechápavě. Pak položil Davida na lůžko a jal se prohmatávat citlivé místo. Občas na něj tázavě pohlédl, aby se přesvědčil, jak David reaguje. David nic necítil. Ani když mu doktor začal nohou kroutit do různých úhlů. Nakonec mu ji vyvrátil tak nepřirozeně a s takovou silou, že by pacient musel bolestí vykřiknout. David ani nehesl. Cítil jen napětí ve svalech a jinak nic.

Doktor zakroutil nechápavě hlavou a pak se šibalsky usmál:"Asi vás to strachy z operace přestalo bolet, co?" David se polekal. Ještě si budou myslet, že je hypochondr. "Pošlu vás ještě na kontrolní rentgen a počkáme na primáře. Zítra bude velká vizita.", rozhodl nakonec doktor a s tím ho poslal na pokoj.

Do vizity měl David dost času, aby přemýšlel o tom, co se s ním stalo. Bylo to příliš neočekávané. Chvílemi pochyboval, zda je to pravda. To pak slézal z postele a procházel se po chodbě, aby se přesvědčil, že ho to už nebolí. Jeho rozum, zvyklý na racionální myšlení, to vůbec nechápal.

Při hlavní vizitě byl David středem pozornosti celého lékařského kolegia v čele s primářem. Po obvyklých úvodních formulích informoval doktor Lavička, že pacienta koleno nebolí. "To je nesmysl," přerušil ho primář pohybem ruky, "sám jsem ho vyšetřoval. Má utrženej meniskus. Rentgen to potvrdil."

"Ale na včerejším rentgenu není nic vidět." argumentoval doktor Lavička. Primář zvedl rentgenový snímek proti světlu a dlouho ho prohlížel. Pak beze slova začal znovu vyšetřovat bolavou nohu. Zacházel s ní mnohem hruběji než doktor Lavička, ale David ani nepípl. Všichni napjatě čekali, co primář řekne. Chvíli stál nakloněn nad lůžkem, celý shrbený a bezradný. Najednou se roztřásl a začal koktat: "To bude.. nějaká anomálie..to se někdy stává..." Pak přikázal Davidovi co nejvíce zmíněnou nohu namáhat, nejlépe chůzí do schodů, aby se zranění potvrdilo. Lékařské konsílium si při jeho diagnóze vyměňovalo významné pohledy.

Další dny strávil David na schodech ortopedického pavilonu. Šedesát schodů nahoru a šedesát schodů dolů. Ani už nepočítal, kolikrát ty schody vyšlapal. Lékaři i sestřičky se na něj chodili dívat jako na atrakci a David by nejraději utekl. Naléhal na lékaře, aby ho pustili domů, že mu nic není. Ale oni jako by neměli srdce, aby vydržel, že se do pátku rozhodne. Buď si ten meniskus utrhnete na schodech úplně, nebo půjdete domů.

V pátek bylo jasné jen jedno, že je David díky schodům ve vynikající fyzické kondici, a že mu nic nebrání dát nemocnici vale. Primář ho vyprovázel slovy:"Jen se moc netěšte. Stejně se vám to utrhne. Za čtrnáct dní, nejdýl za měsíc vás tu budeme mít zas." A sestřičky i pacienti mu zamávali z okna...

Vlak zastavil na venkovské zastávce a David s taškou v ruce seskočil po schůdkách vagónu na zem. Byla už tma a do tváře se mu opíral mrazivý vítr. Malé domky se krčily pod strání, zdálo se, že se tulí k sobě v předtuše tuhé zimy. Jen jejich malá okénka vesele zářila do tmy, jako by zvala do svých vyhřátých domovů pozdní unavené poutníky.

Bože, děkuji Ti, modlil se David cestou domů. Jsi velký a mocný. Je to pro mne nepochopitelné, kdybych to nepoznal na sobě, asi bych tomu neuvěřil. Jako bych s nohou nikdy nic neměl. Nebyl to žádnej okatej, vykřičenej zázrak. Nic takovýho, co dnes letí, žádná velká podívaná pro lidi. Kdo mi to uvěří? Spíš si budou myslet, že jsem rozmazlenej simulant, kterýmu nic nebylo.

Došel ke svému domku a slyšel, jak Rita škrábe packama na branku. Poznala ho. Tiše a slastně kňučela, když jí hladil její jemnou srst. Radši o tom nebude moc mluvit, rozhodl se. Lidé víc věří na anomálie. Anebo na velké zázraky velkých mužů víry. Malý zázrak dnes není zajímavý. Asi proto, že se nedá naprogramovat na efekt a nebo si ho vynutit zbožnou praxí. Stane se, když Bůh chce.

Ale Verunce o tom budu vyprávět, řekl si, když bral za kliku. A Lence taky.. V příštím okamžiku už neměl čas na to myslet, neboť se mu s velikým vřískotem něco drobného a něžného jako klíště pověsilo na krk. Sevřel to vzpouzející se mrštné klubíčko do náruče a pak beze slova stál a díval se do hlubokých laskavých očí, ve kterých tančily jiskřičky radosti...