AEYBGEXPEQ
Príme stezky pro dítky Bozí
F.J. Kresina
8.2.2007

Pøímé
stezky pro dítky Boží

Alexander Marshall - František Jan
Køesina Praha,

kolem 1927

evangel@seznam.cz

Obsah

O. Pøedmluva

1. Úvod
- Nìkteré pravdy Písma

2. Nový rod
- Jeho potøeba

3. Jistota spasení
- Lidské domnìnky a Boží prohlášení

4. Zákon a milost
- Kdo není pod zákonem?

5. Dvì pøirozenosti
- Rozdíly v nich - Svìdectví

6. Soud nad vìøícími
- Den poslední - Soudná stolice

7. Vìèné bezpeèí vìøících
- Nepohnutelný základ - Koruny

8. Dílo Ducha Svatého
- Jeho pùsobnost ze Staré a Nové smlouvy

9. Vdechnutí Písem
- Lidské útoky - Kristus a Písmo

10. Oddìlení se od svìta
- Ve svìtì, nikoli se svìtem - Svìdectví

11. Ku které církvi se pøipojiti
- O konfirmaci - Rozmluva

12. Jsou denominace biblické?
- Jedna rodina - Hradby

13. Základ shromáždìní dítek Božích
- Kdo je støedem? Zvláštní pøítomnost

14. Rozeznávací jména
- Døíve a nyní - V nebi

15. Zpùsob køes�anského køtu
- Co znamená baptizo

16. Kdo mùže a má býti køtìn
- Obøízka a køest

17. Výroky uèencù o køtu
- Pavel v Korintì

18. Veèeøe Pánì
- Kdy bývala slavena a kým?

19. Neuskuteènitelné zásady
- Nadpøirozená moc

20. Duchovenstvo a svìtský stav
- Proè zaveden - Ctihodný

21. Vy neuznáváte služebníky církve?
- Kdo jest kazatelem

22. Zvolení a najatí služebníci
- Slovo úøad v naší Bibli

23. Ordinace
- Apoštolé a jimi zplnomocnìní bratøi - Jejich zakládající moc

24. Vy jste ale také sektou
- Kacíøstvo a roztržky høíchem

25. Naše postavení (stanovisko) a stav
- Dvojí zpùsob sektáøství - Svìdectví

26. Obyèejné námitky
- Náprava vìcí - Úzká stezka

27. Jednání dle pravdy
- Nezmìnitelné zásady - Pán pøijde

Pøedmluva

Knížeèku  tuto pøipisujeme dítkám Božím
jazyka èeskoslovanského, a prosíme, aby ji s takovou láskou pøijaly, s jakou
se jim pøedkládá. Ona není a nemá býti výzvou k nìjakému nemístnému boji, ale
prosbou k spoleènému, upøímnému následováni pøikladu Berienských : tak-li by
ty vìci byly (Skut.
17. 11 ),
a vážným upozornìním na rùzné pravdy Písma, které mnohdy bývají pøehlíženy aneb
mylné vykládány a chápány.

Vìøíme, že Bùh dal dítkám svým rùzná pøikázání,
a� již skrze Pána nebo apoštoly, a že mu není lhostejno, jestliže se jim dítky
Jeho podrobují a je milují neb zavrhují a ustanovují si nová, odporující tìm,
která On vydal. A ponìvadž mu to není lhostejno, proto vždy toužil a touží pøivésti
dítky své k pøemýšlení o své zjevené vùli v Slovì, aby, poznajíce ji, se dobrovolnì
rozhodly ji èiniti. Jakým zpùsobem, ó milé dítko Boží, oèistíš stezku svou ode
všech onìch Božímu Slovu protichùdných lidských ustanovení ? Jistì že jenom
takovým, aby ses chovalo podle Slova Jeho (Žalm
119, 9 ).
A proto: Pøivazuj je k srdci svému ustaviènì a k hrdlu svému je pøipínej. Kamžkoli
pùjdeš, ono tì zprovodí, když spáti budeš, bude tì ostøíhati, a když procítíš,
bude s tebou rozmlouvati, nebo:

Pøikázáni jest svíce a nauèení svìtlo, a cesta
života jsou domlouvání vyuèující. (Pøísloví
6. 21-23 )

Úvod

Nìkteré pravdy písma

V rùzných zemích a krajinách nalézáme vìtší i menší
kroužky vìøících lidí - køes�anù - scházejících se ke spoleènému vzývání Pánì,
rozjímání Slova a zvìstování evangelia. Tyto sboreèky se nepøipojily k žádnému
stávajícímu církevnímu svazu a samy také nezaložily nìjaký nový; následkem toho
jsou zodpovìdny za své jednání toliko Pánu Ježíši Kristu, nikoli nìjakým arcibiskupùm,
církevním výborùm aneb konferencím. Vìøíce ve svrchovanost a postaèitelnost
Písma pro všecky pøípady správy a øízení života, jak jednotlivcù, tak celého
sboru, zamítají veškeré spojení s lidskými naukami církevními neb vyznáními,
nemají žádné vlastní církevní zøízení, ani vlastních vìrouèných knih
- jim úplnì postaèuje Slovo Boží. Stojíce na základním, všem køes�anùm
spoleèném uèení, vyznávají následující pravdy: - Církev Boží jest jedno tìlo
(Efez.
4, 4 ).
-- Všichni vìøící neboli znovuzrození lidé jsou jejími údy (I.
Kor. 12, 13 ).
- Sektáøství jest høíchem, èiníc roztržky a rozkol v tìle Kristovì (I.
Kor. 1, 10 ).
- Kristus jest støedem a støediskem shromáždìní a Pánem všech; vìøící nemají
se scházeti ve jménu a na základì nìjaké nauky neb pravdy, by� i sebe vzácnìjší,
ani shromaždovati se ve jménu èlovìka, strany a toho neb onoho církevního
svazu (Mat.
18, 19. 20 ).
- Má býti poskytována svoboda a pøíležitost k užívání duchovních darù, Hlavou
církve, Pánem Ježíšem Kristem, jednomu každému podle milosti Jeho udìlených
(I.
Kor. 14, 31 ).
- Nadìjí køes�anù jest pøíchod Pánì, aby vzal svùj lid k sobì samému (Tit.
2, 13 ).
Aè nám Slovo Boží, jehož máme býti ve všem poslušni, na tyto pravdy jasnì poukazuje,
musíme s lítostí pozorovali, že mnozí bratøi a sestry v Kristu, pravdy tyto
znajíce, jim poddáni býti nechtìjí, jsouce pøílišnì svázáni systémy a organisacemi
lidskými.

Nový rod

Jeho potøeba

Uèený židovský zákonník Nikodém byl pøekvapen Kristovým
prohlášením: Amen, amen pravím tobì: Nenarodí-li se kdo znovu, nemùž vidìti
království Božího (Jan
3, 3 ).
Aèkoli byl v zákonì peèlivì vychován, zbožným i mravnì zachovalým, pøece musil
mu Pán Ježíš na jeho otázku své prohlášení zdùrazniti slovy: Nediviž se, že
jsem øekl tobì: Musíte se znovu zroditi (v.
7 ).
Co jest pøíèinou této potøeby? Mnozí pohlížejí na slova tato jako na libovolné
rozhodnutí se strany Boží, jež má zdržeti opravdovì hledající duše v jejich
upøímné touze po spasení. Tomu však není tak. Zde jest mravní, nutná
potøeba znovuzrození. Což se narodilo z tìla, tìlo jest (v.
6 )
a nemùže nikdy nìèím jiným býti. Pìstuj a zušlech�uj je tøeba i nábožensky,
ano pøece zùstane vždy jen tìlem . Jestliže by nìkdo byl vzat do nebe, nejsa
z Boha narozen (l.
Jan. 5, 1 ),
ten cítil by se tam bídným a neš�astným. Opatrnost, vlastnì smýšlení tìla, jest
nepøítelkynì Bohu; nebo zákonu Božímu není poddána, aniž hned mùže býti.
Protož ti, kteøíž jsou v tìle, Bohu se líbiti nemohou (Øím.
8, 7.8 ).

Všichni lidé bez výjimky jsou z pøirození synové
hnìvu (Efez.
2, 3 ).
Mnozí se domnívají, že se již narodili jako køes�ané, ale mylnì, nebo� všichni
pøicházíme na svìt jako høíšníci. Skrze neposlušenství jednoho èlovìka uèinìno
jest mnoho høíšných (Øím
5, 19 ).
Pádem Adamovým stali se mnozí - všichni my - høíšníky. Tažme se v nìkteré tøídì
nedìlní školy: Kdo jest høíšníkem? a obdržíme pravdìpodobnì odpovìï: Ten, kdo
høeší. Avšak tato odpovìï není dosti hluboká a dostaèitelná. Lidé stali se høíšníky
na základì toho, èím jsou, a nikoli na úèet toho, co èiní. Lidé høeší,
ponìvadž jsou høíšníky. Žádný èlovìk není vinen Adamovým pøestoupením,
avšak všichni trpíme následky pádu jeho. Jabloò zùstává jabloní v lednu
právì tak, jako v záøí, když jest obtížena zlatordícím ovocem, a ponìvadž je
to jabloò, nese zase jen jablka. Tak i èlovìk. Pøichází na svìt jako høíšník
a dospívaje, høeší: A proto jest nového rodu zapotøebí, má-li se kdo státi dítkem
Božím.

Vizme, že o tom dále praví Písma: Znovu zrozeni
jsouce ne z porušitelného semene, ale z neporušitelného, skrze živé Slovo
Boží (I.
Petr 1, 23 ).
Duch Svatý jest pùvodcem nového rodu. On pùsobí, aby lidé byli znovuzrozeni
skrze Slovo Pravdy, t. j. skrze evangelium. Kteøíž pak koli pøijali jej, dal
jim moc syny Božími býti, tìm, kteøíž vìøí ve jméno jeho, kteøíž ne ze
krví, ani z vùle tìla, ani z vùle muže, ale z Boha zplozeni jsou (Jan
1, 12. 13 ).
Pøijmutím Krista bývá èlovìk znovuzrozen neb z Boha narozen a pøijmouti Jej,
znamená: uvìøiti v Nìho. Každý, kdo vìøí, že Ježíš jest Kristus, z Boha se narodil
(I.
Jan 5, 1
). Kdo z neobrácených ètenáøù Slova Božího uvìøí v Syna Božího, jenž
jej miloval a dal sebe samého za život jeho, ten jest od té chvíle, kdy uvìøil,
znovu zrozen (Jan
3, 3 ),
spasen (Øím.
10, 9 ),
je mu odpuštìno (Skutk.
10, 43 ),
dosáhl života vìèného (Jan
6, 47 ),
pokoje s Bohem (Øím.
5, 1 )
a ospravedlnìní ode všech høíchù (Skutk.
13, 38. 39 ).

Nebo tak Bùh miloval svìt, že Syna svého jednorozeného
dal, aby každý, kdož vìøí v Nìho, nezahynul, ale mìl život vìèný (Jan
3, 16 ).

Jistota spasení

Lidské domnìnky a Boží prohlášení

Mnozí považují to za smìlou domýšlivost, jestliže
kdo praví: Já vím, že jsem spasen. Vše, co prý mùžeme s jistotou tvrditi,
je to, že máme doufati v to nejlepší a èekati až do soudného dne, kdy zvíme,
kam pøijdeme, zda do nebe èi do pekla. Avšak takové uèení není nikterak v souhlasu
se Slovem Božím. Køes�ané apoštolských dnù nemìli žádných pochybností o svém
spasení od zahynutí vìèného. Dùkaz pro toto tvrzení najdeme v Písmì: Víme
zajisté, že byl-li by tohoto našeho zemského pøebývání stánek zboøen, stavení
od Boha máme, pøíbytek ne rukou udìlaný, vìèný v nebesích (II.
Kor. 5, 1 ).
Protož doufanlivé mysli vždycky jsouce a vìdouce... (v.
6 ).
V Nìmž máme vykoupení skrze krev Jeho, totiž odpuštìní høíchù (Efez.
1, 7 ).
Ospravedlnìni tedy jsouce z víry, pokoj máme s Bohem (Øím.
5, 1 ).
My víme, že jsme pøeneseni ze smrti do života (I.
Jan. 3, 14 ).
Píši vám, synáèkové, že jsou vám odpuštìni høíchové pro jméno
Jeho (I.
Jan. 2, 12 ).
Co tudíž jest vìtší domýšlivostí: Vìøiti èi pochybovati o Jeho slovu, když On
sám praví, že vìøícím v Krista jest odpuštìno? Písmo prohlašuje zøetelnì: Odpuštìní
høíchù vezme skrze jméno Jeho každý, kdožkoli by uvìøil v Nìho (Skutk.
10, 43 ).
Já vìøím, že Kristus vylil za mne svou krev, umøev za mne podle Písem, a že
moje høíchy jsou odpuštìny. Jsem tudíž snad smìlým a domýšlivým, jestliže svého
Boha béøu za slovo a vìøím, že jest mi odpuštìno? Ve Skutcích
ap. 13, 38. 39
jest jasnì prohlášeno, že každý, kdož vìøí, bývá ospravedlnìn. Já vìøím
v Krista a Slovo Boží praví, že jsem ospravedlnìn ode všech høíchù. Mìl bych
snad pochybovati o svém ospravedlnìní, když Bùh sám tak praví? Vìø v Pána Ježíše
a budeš spasen (Skut.
16, 31 ).
Vìøím-li v Toho, jenž zemøel na Golgatì za všecky høíchy moje, tak jsem dle
Slova Božího spasen. Zda nemohu nyní potvrditi to, že Bùh pravdomluvný jest
a dìkovati Mu za obdržené spasení? Èi mìl bych se Mu zpronevìøiti a ujiš�ovati,
že žádný nemùže nièeho vìdìti o svém spasení až o velikém, soudném dni? Kdo
vìøí v Syna Božího, má� svìdectví sám v sobì. Kdo nevìøí Bohu, lháøem
jej uèinil; nebo, neuvìøil tomu svìdectví, kteréž vy svìdèil Bùh o Synu
svém. A toto� jest svìdectví to, že život vìèný dal nám Bùh, a ten život
v Synu Jeho jest. Kdož� má Syna, má� život; kdož nemá Syna Božího, života nemá
(I.
Jan. 5, 10-13 ).
Písmo praví, že kdo vìøí v Krista, má život vìèný (Jan
3, 16 ;
6,
47 ).
Já vìøím v Nìho, a tudíž mám život vìèný. Kdybych nevìøil, že jej již nyní mám,
èinil bych Boha lháøem, ale já se nechci dopustiti tak ohavného høíchu.

Pán Ježíš øekl: Amen, amen pravím vám: že kdo slovo
mé slyší a vìøí tomu, kterýž mne poslal, má� život vìèný a na soud
nepøijde, ale pøešel jest ze smrti do života (Jan
5, 24 ).

Tak Bùh ten svìt miloval,
že nám Syna svého dal, spaseni by všichni byli kdo by v Nìho uvìøili.

Zákon a milost

Kdo není pod zákonem?

Všichni, kdož jsou pod zákonem, pøestoupili jej;
jestliže však poslušné naplnìní zákona jest nutnou podmínkou k dosažení vìèného
života, kdož tedy mùže spasen býti? Protož ze skutkù zákona nebude ospravedlnìn
žádný pøed oblièejem Jeho (Øím.
3, 20 ).
Slovo Boží ujiš�uje nás, že Kdož vìøí v Syna, má život vìèný (Jan
3, 36 ;
5,
24 ).
Písmo nikde nepraví, že ti, kdo chtìjí zachovávati mravního zákona, jsou dìdici
života vìèného. Život vìèný jest dar, milost a nemùže tudíž býti získán
zachováváním zákona (Øím.
6, 23 ).
Nebo jestliže� jest ze zákona spravedlnost, tedy Kristus nadarmo umøel (Gal.
2, 21 ).
Jestliže slovem zákon jest mínìn výraz a vyjádøení vùle Stvoøitelovy, pak by
jej Bùh jistì byl dal k plnìní ve všech dobách. Tomu ale tak nebylo, nebo� vùle
Boží byla zjevena v rùzných dobách rùznými pøikázáními. Zjevení vùle Boží Adamovi
bylo rozdílné od té, jež zjevena byla Noemovi, a vyjádøení Boží vùle Abrahamovi
rùzní se zase od té, jež byla zjevena Izraelovi. V pøípadì Adamovì staèila jednoduchá
zápovìd'. Nikoli nejez (1.
Mojž. 2, 17 )
mìlo býti pravidlem jeho života. To bylo jeho zákonem . On však toto pøikázání
pøestoupil a tím padl.

Zákon obdržel toliko národ Izraelský. Bùh jej, jakož
i své soudy nikdy nenechal zvìstovati jiným národùm (Žalm
147, 19. 20 ).
Židé mìli, zachovávajíce zákon, živi býti v nìm. Ale shledalo se, že to, co
mìlo býti k životu, bylo k smrti - pro porušenost lidskou (Øím.
7, 10 ).
Ze zákona nemùže tedy býti ospravedlnìn žádný èlovìk; ale co nemožné bylo èlovìku,
to uèinil Bùh, nebo� nyní - bez zákona - spravedlnost Boží zjevena
jest, osvìdèená zákonem i proroky. Spravedlnost totiž Boží, skrze
víru v Ježíše Krista, ke všem a na všecky vìøící (Øím.
3, 20-22 ).
Nebo zákon skrze Mojžíše dán jest, milost a pravda skrze Ježíše
Krista stala se (Ev.
Jana, 1, 17 ).
Vìøící lidé v Pána Ježíše z vyvoleného národa Izraelského, jimž zákon byl pìstounem
ke Kristu, byli vykoupeni Synem Božím ze zákona, aby právo synù pøijali.

Vìøící lidé z ostatních národù (i tìch køes�anských
), kteøí nikdy, aspoò v plánu Božím, nebyli pod tímto pìstounem, stali se pøímo
skrze víru syny Božími. Ale ani jedni, ani druzí nejsou více pod pìstounem
(Gal.
3, 25 )
a nenáleží více onomu muži (zákonu), který je zatratil, když byli mrtví ve vinách
a høíších, nýbrž tomu muži (Kristu), skrze Nìhož a pro Nìhož byli obživeni,
vzkøíšeni (Øím
7, 4
; Efez.
2, 5. 6 ).
Vìøící èlovìk, jenž zaèíná svìtit sobotu, pøestává jísti vepøové maso v domnìní,
že se tím více Bohu zalíbí, a stále se strachuje, aby neodvedl více nebo ménì
než desátky, odvrací se od muže Krista, v Nìmž je život, a obrací se k muži
zákonu, jenž zatracuje (Gal.
5, 4 ).

Žádná z mravních zásad, vštípená zákonem, nebude
vìøícím zneuznávána. On se nechá vésti Duchem Svatým, a v té svobodì, do které
povolán je, nebude povolovati tìlu. Jaká to milost pro duši, která samým: Musíš
a nesmíš byla bez pokoje a radosti, když pozná, že: spravedlivému není uložen
zákon, ale nepravým a nepoddaným. . . a všem tìm, kteøíž odporují zdravému uèení
podle slavného evangelium blahoslaveného Boha (I.
Tim. 1, 9-11 ),
aby odsouzeni byli.

Dvì pøirozenosti

Rozdíly v nich - svìdectví

Pøipouštíme otevøenì, že takové výrazy jako stará
pøirozenost a nová pøirozenost se v Písmì nevyskytují, právì tak jako slova
zastoupení neb trojice . Nicménì nauka o všem tom je v bibli plnì obsažena.
Písmo pohlíží na vìøícího z dvojího hlediska - jako na dítko Adama a jako na
dítko Boží. Pøirozenost, kterou zdìdil po Adamovi, jest nevyléèitelnì zlá. Což
se narodilo z tìla, tìlo jest, a což se narodilo z Ducha, duch jest (Jan
3, 6 ).
Tyto dvì pøirozenosti nemají nic spoleèného. Ony se podstatnì rùzní a jsou v
ustavièném odporu jedna proti druhé. Opatrnost (vlastnì: smýšlení) tìla jest
nepøítelkynì Bohu; nebo zákonu Božímu není poddána, aniž hned mùže býti
(Øím.
8, 7 ).
Nebo tìlo žádá proti Duchu a Duch proti tìlu. Ty pak vìci jsou sobì vespolek
odporné (Gal.
5, 17 ).
Nìkdy nám bývá kladena otázka: Co je spaseno a posvìceno ? Stará pøirozenost
to není, nebo�, jak se praví, ona je nenapravitelnou; a nová to také není, ponìvadž
nebyla nikdy ztracena a poskvrnìna; ona jest dokonalá a bezhøíšná. V odpovìdi
na tuto otázku musíme poznamenati, že to není pøirozenost, jež jest spasena
a posvìcena. To jest èlovìk sám. Pøirozenost a osoba jsou patrnì zcela
rùzné pojmy. Èlovìk, jenž byl mrtev ve vinách a høíších, jest nyní táž
osoba, jsa køes�anem. To jest èlovìk, jenž jedná, nikoli jeho
pøirozenost ; on jest za èiny své zodpovìdným, a ne jeho pøirozenost; to jest
èlovìk, jenž høeší, jsa høíšníkem, a èlovìk to jest, jenž bývá
ospravedlnìn a posvìcen.

Dr. Ryle, biskup liverpoolský, dobøe známý pisatel
traktátù, mluvì o znovuzrození, praví: Jest to nové stvoøení. Je to povolání
do existence nového stvoøení s novou pøirozeností, novým zpùsobem života,
novými žádostmi, novým vkusem, novými chutìmi, novými úsudky, novým mínìním,
novou nadìjí a novou bázní. Všechno to a nic ménì než toto jest zahrnuto v tom
Jeho prohlášení, že nového rodu potøebujeme. Dr. Baldwin, biskup huronský, poznamenává:
Staré srdce nemùže býti pøedìláno neb zmìnìno. Ono bude pokraèovati ve své úplné,
nepøátelské zkaženosti ku konci, právì tak jako na poèátku. - Dr. James H. Brooks
ze St. Louisu píše takto: Èiòme co chceme s naší pøirozeností, kterou jsme narozením
svým po Adamovi obdrželi: Zušlech�ujme ji, reformujme ji, pìstujme ji, zjemòujme
ji, pokøtìme ji a konfirmujme ji, pøipojme ji ku kterékoli církvi, ona zùstane
vždy toutéž nepøítelkyní vùèi Bohu.

Soud nad vìøícími

Den poslední - Soudná stolice

Jest povšechnì rozšíøeným a ustáleným názorem, že
v den poslední bude se díti ono všeobecné vzkøíšení spravedlivých i nespravedlivých,
a že potom teprve bude zjeveno, èím lidé byli, ne pouze to, co èinili,
tedy zdali byli dítkami Božími neb dítkami hnìvu. Písmo však takovéhoto uèení
nezná a je odsuzuje. Pán pravil: Kdož Slovo mé slyší a vìøí Tomu, kterýž mne
poslal, má� život vìèný, a na soud nepøijde, ale pøešel� jest ze smrti
do života (Jan.
5, 24 ).
Vìøící tudíž nepøijde na soud, kde by se mìlo jednati o jeho spasení neb zatracení,
ale musí se ukázati pøed soudnou stolicí Kristovou, kde bude zjeven jeho
život, který žil po svém obrácení. Když Pán Ježíš pøijde v oblacích pro své
vyvolené, tedy ti, kteøí v Kristu zesnuli, spolu s ostatními vìøícími na
zemi pozùstavenými, zachváceni budou Jemu vstøíc do oblakù (I.
Tess. 4, 14-18 ).
To jest ta první fáse vzkøíšení spravedlivých neboli prvního vzkøíšení (Luk.
14, 14 ;
Zjev.
20, 5 ),
na nìmž ti, kteøí bez Krista zemøeli, tedy neobrácení lidé, nebudou míti podílu.
Teprve po tomto vtržení ku Pánu bude zvláštní soud nad vìøícími
pøed zvláštním tribunálem èili soudnou stolicí. Na tomto soudì se nebude jednati,
jak již výše vzpomenuto, o spasení neb zatracení vìøících (ponìvadž oni všickni
mají život vìèný a jsou již u Pána), ale o jejich odmìnu neb škodu, jež dopadne
podle toho, jak pracovali pro Pána a jak obcovali a žili po svém obrácení. Všickni
my zajisté ukázati se musíme pøed soudnou stolicí Kristovou, aby pøijal jeden
každý to, což skrze tìlo pùsobil, podle toho, jakž práce èí byla, buï v dobrém
neb ve zlém (II.
Kor. 5, 10 ;
viz též Øím
14, 10-12 ).
Tehdáž ti vìrní služebníci Kristovi budou odmìnìni. Jednoho� každého
dílo zjeveno bude. Den zajisté to okáže; nebo v ohni zjeví se, a jednoho každého
dílo, jaké by bylo, oheò zprubuje. Zùstaneli� èí dílo, kteréž na nìm stavìl,
vezme odplatu. Pakli� èí dílo shoøí, vezme škodu, ale sám spasen bude; avšak
tak, jako skrze oheò (I.
Kor. 3, 13-15 ).
Ti vìøící, kteøí stavìli na základì, jenž jest Ježíš Kristus, to, co se míní
v Písmì døevem, senem a strništìm, utrpí škodu, sami však spaseni budou, ale
tak, jako skrze oheò. Jejich služba nesnesla zkoušek a oni budou vìènì poškozeni,
aèkoli sami nezahynou. Ti, kteøí vìrnì konali své denní zamìstnání, usilujíce
se líbiti Bohu a oddìlivše se od cest svìta, bez ohledù na následky,
obdrží odmìnu. Jejich služba znázornìná zlatem, støíbrem a drahým kamením obstála
v ohni.

Vìèné bezpeèí vìøících

Nepohnutelný
základ. - Koruny

Základem spasení jest Kristovo dílo pro nás, ono
dílo, o nìmž Pán Ježíš, umíraje, pravil: Dokonáno jest . Jestli toto
dílo pøestane míti nìkdy platnosti, tak pøestane míti platnosti i spasení naše;
ale díky Bohu, to se nikdy nestane. O toto spasení, jež s Kristem stojí (anebo
kdyby možné bylo, což ovšem není, i s Kristem padá), vìøícího èlovìka nikdo
a nic nemùže pøipraviti. Mùže se ovšem státi ( a žel Bohu, že stává), že vìøící,
následkem neposlušnosti neb pádu, ztrácí onen pokoj, jenž pøevyšuje všeliký
rozum lidský, ale to ještì neznamená, že ztrácí spasení. Když zhøešil, nežádá
zajisté býti znovuzrozen podruhé, nebo� i na dále zùstává dítkem Božím, náleže
k rodinì, jímž údem se stal skrze víru (Jan
1, 12.13 ;
Gal 3.26 )
; a tato pøíbuznost nemùže býti zrušena. Jeho povinností, ale i nejvyšší potøebou
v takovém pøípadì, jest vyznati høích svùj Otci, a On zaslíbil odpustiti mu
(I.Jan
1, 9 ).
Kdo pøináleží k ovcím Kristovým, ten nemùže zùstati v høíchu. Pán pravil: Ovce
mé hlas mùj slyší, a já je znám, a následují� mne. A já�
život vìèný dávám jim a nezahynou� na vìky (Jan
10, 28 ).
Život vìèný jest darován v tom okamžiku, v nìmž Kristus pøijímá høíšníka a nikoli
až na konci cesty života, neb pøi vzkøíšení (Jan
3, 16 ;
6,
47 ).
život vìèný jest dar - milost Boží (Øím.
6, 23 ),
ale koruna života jest cena neb odmìna, jíž poctìn bude vìøící za svoji
vìrnost. Aèkoli každé dítko Boží má život vìèný, nebudou všichni míti
koruny života. Svatí ve Smyrnì byli napomenuti, aby byli vìrnými až do smrti
(i kdyby svoji vìrnost smrtí mìli zpeèetiti), aby obdrželi korunu života (Zjev.
2, 10 ).
V Písmì je øeè o nìkolika rozdílných korunách, jež budou Pánem Ježíšem vìøícím
pøiznány (ne všem; komu, to rozsoudí sám Pán), totiž neporušitelná koruna (I.
Kor. 9, 25
), koruna spravedlnosti (II.Tim.
4, 8 ),
koruna života (Jak.
1, 12 ;
Zjev.
2, 10 )
a koruna slávy (I.
Petr 5, 4 ).
Slova Pánì pronesená køes�anùm ve Filadelfii jsou stejnì vhodna i pro vìøící
dnes: Drž se toho, co máš, aby žádný nevzal koruny tvé (Zjev.
3, 11 ).

Dílo Ducha Svatého

Jeho pùsobnost za Staré a Nové smlouvy

Uvìdomujíce si, že èlovìk ve svém pøirozeném stavu
jest úplnì zkažen a neschopen uèiniti nìco ke svému spasení, a že dílo Ducha
Svatého jest usvìdèovati z høíchu a vésti ke Kristu, musíme pøipomenouti, že
duše jsou spaseny ne na základì díla konaného v nich Duchem Svatým, ale
na základì díla vykonaného pro nì Pánem Ježíšem na Golgatì. Ojedinìlí
svatí Boží lidé všech vìkù mìli Ducha Svatého, ale o letnicích byl dán
zvláštním zpùsobem. Význaèná (charakteristická) známka této doby milosti je
ta, že Duch Svatý trvale pøebývá ve všech vìøících, jichž tìla jsou Jeho
chrámem a On jejich Utìšitelem a Svìdkem jejich spasení a ospravedlnìní v Kristu
Ježíši. Jinak tomu ale bylo se svatými v období starozákonním. Oni pøijali Ducha
Svatého, aby Jím byli vystrojeni ku zvláštním úkolùm (my proto: že jsme synové
Gal.
4, 6 ).
Tak Mojžíš byl jím vystrojen k vedení a rozsuzování lidu Izraelského; onìm sedmdesáti
mužùm bylo dáno z Ducha, kterýž byl na Mojžíšovi (IV.
Mojž. 11, 17 )
k témuž úèelu. Bezeleel byl naplnìn Duchem Božím, aby vtipnì smysliti umìl,
jak by se co dìlati mìlo (II.
Mojž. 35, 31-32 ).
Na Davidovi odpoèinul Duch Hospodinùv, vystrojiv ho udatností (I.
Sam. 16, 13 );
rovnìž tak soudcové byli posilnìni, nadšeni a ponoukáni Duchem Hospodinovým
(Soudcù
3, 10 ;
6,
34 ;
11,
29 ;
14,
19 ;
13,
25 ;
viz též: ll.
Paralip. 15, 1 ;
20,
14 ).
Vìøící však tohoto novozákonního období pøijali Ducha synovství, ve kterém
volají Abba Otèe . Duch Svatý osvìdèuje duchu jejich (neb s duchem jejich),
že jsou synové Boží. On je svìdkem jejich synovství. Duch Svatý vìøící
vodí (Øím.
8, 14 ),
pøipomíná a poukazuje jim na slova a pøikázání Pánì, nyní ovšem již zapsaná
v Písmích (Jan
14, 26 ;
I.
Kor. 14, 37 ),
zjevuje jim bohatství Slova Božího a hlubokosti Jeho svatých soudù, vìcí
a pøedsevzetí (I.
Kor. 2, 10-14 ),
uvìdomuje je o lásce Boží, která se v dání Krista vyvrcholila (Øím.
5, 5-8 ),
øídí jejich modlitby (Juda
20 ;
Øím
8, 26 ),
utváøí neb promìòuje je v obraz Pánì (II.
Kor. 3, 18 )
a to ustaviènì. Vìøící je Duchem Svatým pomazán - vystrojen pro službu; znamenán
- že Bohu náleží; a obdržel Jej jako závdavek - jako záruku dìdictví, jež se
pro nìj chová na nebesích (I.
Petr. 1, 4 ;
Øím.
8, 17 ).
Jaké bohaté pøednosti mají údové církve Pánì pøed služebníky Božími Starého
Zákona!

A tak v celém období starozákonním a i pøed ním,
hned od poèátku stvoøení, pùsobil Duch Svatý na této zemi, ale Jeho seslání
ku zvláštní pøítomnosti na ní - k otevøení a spravování nové doby
spásy - stalo se teprve o letnicích. Seslání Ducha Svatého nemohlo se døíve
státi, dokud Pán Ježíš nebyl oslaven. Na to poukazují následující místa v Písmì:
Nebo ještì nebyl dán Duch Svatý, protože Ježíš nebyl oslaven (Jan
7, 39 ).
Když pak pøijde ten Utìšitel, kteréhož já pošli vám od Otce. . . (Jan
15, 26 ).
Nebo neodejduli�, Utìšitel nepøijde k vám (Jan
16, 7 ).

Všickni vìøící lidé mají Ducha Svatého, obdrževše
Jej hned pøi obrácení. Ale prohlášení, zapsané u Luk.
11, 13 ,
nìkteré zmýlilo: Ponìvadž tedy vy, jsouce zlí, umíte dobré dary dávati dìtem
svým, èím více Otec váš nebeský dá Ducha Svatého tìm, kteøí Ho prosí? Avšak
tehdáž ještì Utìšitel nebyl dán; Pán Ježíš nebyl ještì oslaven (Jan
7, 39 );
jakmile Pán byl oslaven, Duch Svatý byl dán každému vìøícímu a proto køes�anu,
t. j. skuteènému dítku Božímu, netøeba se již modliti za Ducha Svatého, ponìvadž
On v nìm pøebývá a Jím jest také znamenán ku dni vykoupení (Ef.
4, 30 );
On jest závdavkem dìdictví jeho (Ef.1,
14 );
jeho Utìšitelem, Uèitelem (Jan
14, 26 ),
Pomocníkem a Vùdcem (Gal.
5; 17-18 ).
Neobrácení lidé nemají Ducha Svatého.

Vdechnutí písem

Lidské útoky - Kristus a Písmo

Mnozí lidé pøipouštìjí, že bible jest dobrá kniha,
ale popírají, že jest Slovem Božím. Nìkteøí praví, že sice jest vdechnuta, avšak
pøipisují ten samý zpùsob vdechnutí taktéž spisùm rùzných básníkù. V druhé
epištole Petrovì 1, 20
èteme, že žádného proroctví Písma výklad nezáleží na rozumu lidském . Následující
verš vysvìtluje proè: Nebo nikdy z lidské vùle nepošlo proroctví, ale
Duchem Svatým puzeni byvše mluvili svatí Boží lidé. Pavel píše Timoteovi,
prohlašuje, že všeliké� Písmo od Boha jest vdechnuté, a užiteèné k uèení;
k trestání k napravování, k správì, kteráž náleží k spravedlnosti, aby byl dokonalý
èlovìk Boží, ku všelikému skutku dobrému hotový (II.
Tim. 3, 16. 17 ).
Pán Ježíš znovu a znovu se odvolával na to, co psáno jest, a tím poukazoval
na Boží pùvod Písem. On sám i všickni proroci a apoštolé neoznaèují žádné spisy
slovem Písmo, než toliko Písmo Svaté. Sepsání všech Svatých Písem je inspirováno.
Slovo neb Písmo složeno jest z písmen a slov a nikoli pouze z neviditelných
myšlének; øekli jsme, že všeliké Písmo bylo dáno vdechnutím Božím; což jest
psáno, jest protož vdechnuto od Boha, a to, co jest vdechnuto Bohem, jest všeliké
Písmo; jest to souhrn všeho, co bylo psáno (Dr. Gaussen). Inspirace (vdechnutí)
se ovšem pøipisuje toliko pùvodním rukopisùm, v nichž nám Písma byla dána.

V døívìjších dobách byli to pouze pøíslušníci svìta,
kteøí èinili útoky na doslovné a úplné vdechnutí Písem, ale nyní se tak dìje
již i z bohosloveckých stolic a kazatelem rùzných denominací, kde samotní kazatelé
tento zlý koukol rozsívají. Duchovenstvo a bohosloveètí profesoøi mluví a píší
o inspiraci namnoze nepoctivì. Dr. Kerr píše o nich takto: Oni chtìjí dokázat,
že Slovo Boží není vdechnuto; obsahuje prý chyby, legendy s báje; líèí smyšlénky
jako skuteènost, má i chyby ve svých pùvodních jazycích a mnohé proti mluvy
v uèení; obsahuje prý dále nevysvìtlitelné ne srovnalosti a padìlané knihy,
ba schvaluje i surovosti. Oni uèí také, že prvních jedenácte kapitol I. knihy
Mojžíšovy jsou plny báchorek; že biblická zpráva o stvoøení svìta je bájí, biblický
pøíbìh o Adamovi a Evì bajkou a jejich pád pouhou smyšlénkou; líèení o potopì
svìta, jest prý výmyslem a o Mojžíšovi podvodem; pøíbìhy Eliášovy a Elizeovy
jsou povìrami, pøípad Jonášùv školskou básní; knihy královské jsou prý velice
nejisté, a prorocké knihy neshodují se v udání èasù a že Bùh bible byl pùvodnì
kmenovým Bohem atd.

Kdyby toto uèení bohosloveckých profesorù, že Bible
není inspirována a tudíž nespolehliva, byla pravdou, pro by se mìlo vìøiti,
že jest Slovem Božím? Pán Ježíš však pravil k Židùm: Nebo kdybyste vìøili Mojžíšovi,
vìøili byste i Mnì; nebo on o mnì psal. Ale ponìvadž jeho písmùm nevìøíte,
i kterak slovùm Mým uvìøíte? (Jan
5, 46. 47 ).
A dále uvádí mnohá místa Starého Zákona, ukazuje tak, že vìøí v jeho vdechnutí
a neomylnost:

- Odvolává se k stvoøení našich
prarodièù (Mar.
10, 6 ).

- Mluví o potopì svìta (Luk.
17, 26. 27 ).

- O zabití Abela (Luk.
11, 51 ).
O zahlazení Sodomy (Luk.
17, 28. 29 ).

- O mìdìném hadu (Jan
3, 14. 15 ).

- O oèistìní Námanovì od malomocenství
(Luk.
4, 27 )
atd.

Poukazuje pak na nezrušitelnost Písem, pravil: Nedomnívejte
se, že bych pøišel rušiti zákona neb prorokù. Nepøišel� jsem rušiti, ale naplniti.
Amen zajisté pravím vám: Dokudž nepomine nebe i zemì, jediná literka aneb jeden
puntík nepomine ze zákona, až se všecky vìci stanou (Mat.
5, 17. 18 ).

S radostí podepisujeme slova Dra. Bishopa: . Doslovné
a pøímé vdechnutí jest životní tepnou biblické pravdy Písem. Bez dechu žádná
slabika, beze slabiky žádné slovo, beze slova žádná kniha a bez knihy žádné
náboženství.

Oddìlení se od svìta

Ve svìtì, nikoli se svìtem - Svìdectví

Køes�an, aèkoli jest ve svìtì, není ze svìta (Jan
17, 16 ).
On jest jedno s Kristem v Jeho zavržení (Mat.
10, 25 ),
a mùže oèekávati pouze podobné zacházení, jež bylo a jest jeho Mistru údìlem.
On mùže poèítati s pronásledováním, jestliže zùstává vìren Bohu svému a Slovu
Jeho milosti, nebo�: Jako tehdáž ten podle tìla zplozený, protivil se tomu,
kterýž byl podlé Ducha tak i nyní (Gal.
4, 29 ).
On ví, že kdo by koli chtìl býti pøítelem tohoto svìta, nepøítelem Božím uèinìn
bývá (Jak.
4, 4 ).
Jest mu Pánem øeèeno, že bude míti soužení na tomto svìtì (Jan
16, 33 ),
a protože jest z nìho vyvolen, svìt jej bude nenávidìti (Jan
15, 19 );
dále jest napomínán, aby skrze milosrdenství Boží nepøipodobòoval se svìtu tomuto
(Øím
12, 2 ),
ale aby se oddìlil od nìho (Skut.
2, 40 ).
Také dostal pøikázání, a by nemiloval svìta, ani tìch vìcí, kteréž jsou na nìm.
Miluje-li� kdo svìt, není� lásky Otcovy v nìm (I.
Jan 2, 15 ).
Církev a svìt se v Písmì pøísnì odlišují a pøece èasto slyšíme vyznávající køes�any
mluviti o køes�anském a náboženském svìtì . Všichni, kteøí nejsou znovuzrozeni
z Ducha Svatého, náleží svìtu, a� již náboženskému neb nenáboženskému, mravnímu
neb kleslému. Nìkteøí svìtští lidé putují na èistší stranì široké cesty
a jiní v blátì téže cesty; avšak obì tøídy spìjí do vìèného zahynutí.
V tìchto posledních dnech nynìjšího období shledáváme se s celými zástupy náboženských
lidí, ale lidí v pravdì Božích jest malé stádce (Luk.
12, 32 ).
Èetná místa z Písem by mohla býti uvedena, která ukazují, že køes�an má a musí
býti od svìta oddìlen. My se odvoláváme pouze k jednomu: Netáhnìte jha
s nevìøícími. Nebo jaký jest spolek spravedlnosti s nepravostí? A jaké obcování
svìtla s temnotmi? A jaké srovnání Krista s Beliálem? Aneb jaký díl vìrnému
s nevìrným? - A protož vyjdìtež z prostøedku jejich a oddìlte se, praví
Pán (II.
Kor. 6, 14. 15 a 17 ).

Mnohé, nespoèetné pokusy byly a jsou èinìny k zmírnìní
hran a ostøí tohoto pøikázání. Nìkteøí tvrdí, že se tento zákaz pro nynìjší
køes�any a dobu již nehodí, a že to byl zvláštní rozkaz daný pouze vìøícím
v Korintì a nás již se netýká. Máme ale právo a svobodu zavrhnouti èást Písem,
jež se nám nehodí? Zdali nebyly epištoly ku Korintským psány též k našemu pouèení?
Zda neobsahují pøikázání daná Pánem Jeho církvi? Pavel, jsa veden Duchem Svatým,
dodává: Zdá-li se sobì kdo býti prorokem neb duchovním, necha� pozná, co vám
píši, že� jsou pøikázání Pánì (l.
Kor. 14, 37 ).
Tato pøikázání jsou ode Pána, a jsou dána všem a závazná pro všechny dítky Boží.

Nìkteøí míní, že toto pøikázání smìøuje pouze k
omezení sòatkù. Není pochyby, že sòatek vìøícího s nevìøící ženou, neb naopak,
byl by nestejným jhem. Avšak jsou ještì mnohá jiná jha, mimo manželského. Pán
podrobnì neuvádí druh neb pøedmìt jha, ale pøikázání Jeho jest zøetelné a obšírné,
a týká se všeho, v èem se dobrovolnì spojujeme s jinými, k dosažení spoleèného
pøedmìtu. Køes�an nemá pojmouti nevìøící ženu (aneb naopak), aniž založiti
jakoukoliv spoleènost s nevìøícím, také se nemá pøipojiti k rùzným národním
spolkùm a kroužkùm nevìøících a vstoupiti neb trvati ve spojení s církví, v
níž nevìøící jsou pøipuštìni a trpìni. Byli jste zajisté nìkdy temností, ale
nyní jste svìtlo v Pánu (Efez.
5, 8 ).
Jaké obecenství mùže míti syn svìtla se synem temnosti? Již pøi stvoøení svìta
Bùh oddìlil svìtlo ode tmy (I.
Mojž. 1, 4 ).
Aneb jaký díl vìrnému s nevìrným vlastnì vìøícímu s nevìøícím? (II.
Kor. 6, 15 ).
Slovo nevìrný jest v pùvodním øeckém jazyku to samé slovo, jako ve verši 14.,
kde je pøeloženo nevìøící . Všecky novìjší pøeklady mají vìøící a nevìøící místo
vìrný a nevìrný . Jaké pøátelství tedy mùže míti vìøící s nevìøícím? Jeden jest
dìdicem nebe, druhý synem hnìvu; jeden pøítelem Božím, druhý nepøítelem
(Øím.
5, 10 ).
O Izraelovi bylo øeèeno: A lid ten sám bydlí a k jiným národùm se nepøimìšuje
(IV.
Mojž. 23, 9 ).
Dítky Boží jsou vykoupeným lidem a Božím úmyslem je, aby byly posvìceny a oddìleny
pro Nìho. Ó, s jakou lstivostí a drzostí satan odporuje, hledaje zneutralisovati
každý pøedpis Pánì! pravil kdosi. Když toto pøikázání naléhavì pùsobí na svìdomí
vìøících lidí, jak mnozí je odmítají s poznámkou: Jest pøece nemožno øíci, kteøí
jsme vìøící a kteøí nejsou, nebo� i koukol a pšenice rostou pohromadì, a potom
jest nám pøikázáno, abychom nesoudili atd. - jakoby apoštol mohl napomínati
k oddìlení, kdyby se nemohlo provésti anebo bylo nemožností; jakoby ono prohlášení
o koukali a pšenici, jež mají spolu rùsti ve svìtì až do žní, se týkalo jejich
spojení s nìkterou církví (pole jest tento svìt a ne církev - viz Mat.
13, 38 ),
a jakoby pøikázání nesoudit bylo urèeno k tomu, aby zavøelo osvícené oèi vìøícího
èlovìka tak, aby neèinil rozdílu mezi svìtlem a tmou, mezi životem a smrtí,
mezi Kristem a Beliálem!!

Èasto jsme s pocitem hrùzy naslouchali lidem, kteøí
nám sdìlovali, jak byli vybízeni a podnìcováni aby pøipojili k církvi, aèkoli
nemìli jistoty spasení. Poukazujíce na svou nezpùsobilost a odkládajíce pøipojení
na pozdìjší dobu, byli ujiš�ováni, že jejich povinností jest zachovávati pravidla
a ustanovení, že již je èas pro nì, aby se rozhodli a uèinili vyznání náboženské,
ponìvadž jsou již dorostlí . Jak mnozí byli takto pøipojeni . Jiní vyprávìli
o tom, jak byli konfirmováni a vedeni, v domnìnce, že jsou hodni pøistoupiti
ke stolu Pánì, aèkoli nebyli obrácení. Nižádné další zkoušení na základì Písem
kdy, kde a jak se s nimi ona veliká zmìna stala -- a je ovšem otázkou,
zdali se stala vùbec. Byli jednoduše pøijati, abychom užili všeobecného výrazu,
na svoji vlastní zodpovìdnost .

Na køes�anské konferenci položil jistý zbožný a
nadaný presbyterský kazatel ve své øeèi o duchovním probuzení (za Pøítomnosti
vìøících z rùzných denominací), následující otázku: Proè mnozí èlenové naší
církve tak neradi svìdèí o Pánu? Ponìvadž v devíti z desíti pøípadù jsou si
vìdomi, že nemají práva tak èiniti. Oni si dosud nezodpovìdìli otázku spasení
své duše a proto nemají svobody k vydání svìdectví. Devìt z deseti èlenù církve
neobrácených! jak hrozné to pøiznání! Pøedstavme si nyní, že skuteènì znovuzrození
lidé sedí s nimi v øadách u stolu Pánì, s lidmi, kteøí nemají nižádné známky
svého znovuzrození, podávajíce jim chléb a víno a pomáhajíce jim tak do zahynutí!!
A to vše dìje se pod záštitou výmluvy, že nemáme práva souditi jedni druhých
! Zdali nemáme práva usouditi, že ten èi onen je nevìøící, když sám vyznává,
že není znovuzrozen?

Nìkdo by však mohl namítnouti: My si pøece nemùžeme
pomoci, sedíce u stolu Pánì s neobrácenými. Avšak my se mùžeme vzdálit a
oddìlit a z takové církve vystoupit, nebo� Písma pøikazují, abychom netáhli
jha s nevìøícími. Dále bývá tvrzeno, že nevìøící lidi nalezneme ve všech církvích.
Dejme tomu, že by to i pravdou bylo, avšak zda není rozdílu mezi osobami, jež
podešly ; t. j. kradmo se vloudily (Juda
4 ),
vyznávajíce, že jsou obráceny, a mezi tìmi, jež byly pøijaty bez ohledu na to,
zda byly èi nebyly znovu zrozeny? Øeklo se dále, že nemáme souditi. Avšak rozkaz
tento (Mat.
7, 1 ),
jistì není mínìn tak, abychom nerozeznávali a neposoudili rozdílu mezi svìtlem
a temností, mezi spasenými a nevìøícími, nebo� Písma jasnì a otevøenì prohlašují:
Po ovocích poznáte je (Mat.
7, 20 ),
a ty, kteøí jsou vnitø vy soudíte (I.
Kor. 5, 12 ).
Slovo Boží zøejmì pøikazuje vìøícím, aby se nespolèovali s nevìøícími,
a to jest právì dùvodem a dùkazem povinnosti, že mají rozeznávati
a souditi výše uvedeným zpùsobem.

Køes�anu jest dovoleno ženiti neb vdávati se toliko
v Pánu (I.
Kor. 7, 39 ).
Jestliže by však pøece vstoupil v manželství s nevìøící duší na základì všeobecné
výmluvy, že ji nemá práva souditi, zda mùže èekati, že tato výmluva bude pøijata
též u Boha? Jistì, že nikoli. Výmluva nese znamení satanova úskoku, a ukazuje,
jak zdárnì arcinepøítel duší prolomil hradbu, dìlící církev od svìta. Domnìnka,
že Pán Ježíš dovolil Jidášovi súèastniti se Jeho Veèeøe s ostatními uèedníky,
jest rovnìž výmluvou mnohých, aby mohli setrvávati v obecenství s nevìøícími.
Avšak peèlivé a pøesné uvažování evangelií vede k závìru, že Jidáš pøi Veèeøi
Pánì již nebyl, aèkoli pøi jídle beránka byl pøítomen. Velikonoèní slavnost
pøedcházela Veèeøi. Jidáš jedl chléb s Kristem a omoèil skývu svou s Ním
v míse (viz Jan
13, 18 ;
Mat.
26, 23 ).
To však bylo pøi jedení beránka, jemuž Jidáš, jako potomek Abrahamùv, byl oprávnìn
býti pøítomen. Ona slova: A vzav skývu chleba, hned vyšel (Jan
13, 30 ;
Mat.
26, 25 ;
Mar.
14, 20. 21 ),
ukazují, že odešel døíve, nežli vlastní Veèeøe Pánì byla slavena. A z
té pøíèiny Jidáš již nemohl býti pøítomen. Lukášovo vypravování, jež nìkteré
zmýlilo, mluví sice o zrádcovì ruce za stolem, když bylo již po veèeøi. Ale
to nebyl zjevnì poøádek této události. Bibliètí uèenci, jakož i vykladatelé
pøišli k pøesvìdèení a poukazují na to, že poøádek a úèel evangelia Lukášova
jest více mravní nežli èasový (chronologický).

Ku které církvi se pøipojiti

O konfirmaci - Rozmluva

Tuto otázku kladou si èasto zejména mladí køes�ané.
Mnohým se radí, aby zùstali tam, kde jsou ; jiným se udílí pokyn jíti tam, kde
budou nejlépe duchovnì syceni neb jinam, kde by jim byla poskytnuta pøíležitost
èiniti nejvíce dobra . Všecky takovéto pokyny zavádìjí však na scestí a vznikají
na pøedpokladu, že Bùh nedal o tomto pøedmìtu ve svém Slovì nižádného pouèení.
Ku které sektì radí Písma, aby se vìøící pøipojili ? Všechny z nich zajisté
nemohou býti pravými.

Oni by se mìli spojiti se starými, dobrými církvemi
evangelickými, které mnoho trpìly a mnoho byly pronásledovány. Proè se od nich
oddìlovat - vždy� tyto církve káží také Slovo Boží - tak a podobnì se obhajují
a doporuèují. K tomu se musí øíci: Církve tyto, a� již reformovaná nebo augšpurská,
nikdy, hned od zaèátku, nebyly spoleènostmi vykoupených Božích. Je jich údem
se mohl státi a stane kdokoli, a� obrácen èi neobrácen, jen když se nauèí nìkolika
hlavním odpovìdím z katechismu. Pøíslušníci tìchto církví, vìtšinou neznovuzrozeni,
bývají v kázání oslovováni jako bratøí v Kristu a všickni jsou považováni za
lid Boží, za stádce Kristovo. Jaký to klam! Tyto církve si podržely mnohé ceremonie
církve øímsko-katolické, jako køest dítek a konfirmaci. Dvanácti- patnáctileté
dítky bývají konfirmovány a po slibu, že budou ctnostnì žíti, pøipouštìny k
veèeøi Pánì. Je o nich øeèeno, že dokazují, že cestu spasení znají.
Na Konfirmaèní upomínce jisté dívky jsme èetli:

- Dokázala že cestu spasení zná,
vyznala pøed Otcem svým nebeským a sborem Jeho víru svou v Pána Ježíše Krista,
skrze kteréhož milostí vykoupeni jsme, a slíbila skrze Ducha svatého v posvìcení
života choditi i církve Pánì evangelické a. v. neopustiti, i byla
k užívání svaté veèeøe Pánì pøipuštìna.

Dokázala - a nerozumìla jsem tomu ani v
té nejmenší míøe, tak nám pravilo ono dìvèe za nìkolik rokù, když se obrátilo.
- Luther a Kalvín zavrhovali konfirmaci. Luther ji jmenuje opièí
hrou (Affenspiel) a lživou cetkou (Lügentand) vymyšlenou k okrase úøadù biskupských
. Pan faráø Meyer (Tübingen) vyslovil se o konfirmaci takto:

- Pokládám to ze høích od nedospìlých
14-15letých dítek pøijati jakýkoli slib, který je zavazuje k nìèemu po celý
život. . . A pokládám-li nìco za høích a pøece to èiním, tak nemohu a nesmím
své svìdomí ukonejšiti tím, že je mi to pøedepsáno. . . Zde platí: Více
sluší poslouchati Boha, než lidi, a naše církev, ustanovujíc takovéto høíšné
zaøízení, sama dokazuje, že patøí do rubriky lidé .

Liz. Niebergall (Heidelberg) prohlásil pøed
nìkolika léty:

- Nejvìtším zlem konfirmace je
právì to, že dítky, které jsou ještì nedospìlé, ba pøíliš hloupé, obmezené
aneb lhostejné, aby si ze slibu pøi vyznání víry dìlaly nìjakých vážných
myšlének a se staraly, co se s nimi pøi konfirmaci dálo, jsou církví za
správnì jednající pokládány a obdrží, jsouce konfirmovány, práva podílu
na církevním jednání a životì, kdežto dospìlé, které nìco namítnou, bývají
odmítnuty. Jinými slovy: pøi konfirmaci bývá na vyspìlost, upøímnost, pravost
a sebevìdomí uvalena pokuta, kdežto lenosti a pokrytectví bývá dána odmìna
pokoje.

Množství duší již bylo konfirmací svedeno, jelikož
se domnívají, že jsouce konfirmovány, jsou tím již znovunarozeny, uèinìny údy
církve Pánì, dítkami Božími a dìdici království Božího, proèež myslí, že pro
nì neplatí více Slova Pánì: Musíte se znovuzroditi. Mìli by tudíž vìøící lidé,
kteøí se chtìjí líbiti Pánu, podporovati systémy, kde se takové bludy udržují?
Zdá se, že svìdomí mnohých køes�anù v jejich spolèení se zlem spí. Dle toho
také mluví a jednají, a možno se i domnívati, že ani nepøemýšlejí, že by taková
pøikázání, jakými jsou následující, byla pro nì závaznými: Neobcujte
se skutky neužiteènými tmy (Efez.
5, 11 ).
A protož vyjdìte z prostøedku jejich a oddìlte se (II.
Kor. 6, 17 ).
Divíme se, jak je možno, vzdor tìmto i jiným pøikázáním své èlenství v nebiblických
církvích a spolcích ještì ospravedlòovati vytáèkami: To jsou toliko samé názory
; Nechtìl bych se rozejíti s takovými schopnými lidmi jako jest ten a ten ;
Záleží pøece málo na tom, kam jdeme do shromáždìní atd.

Jaké doklady Písma máme k tomu, že se mají novì
na víru obrácení pøipojiti k methodistské církvi? Kdo chce býti èlenem této
denominace, ten se jím mùže státi i bez znovuzrození, jelikož od uchazeèù není
požadováno. V jednom z jejich Pravidel se prohlašuje, že toliko jedna podmínka
je žádána od toho, jenž se chce k této spoleènosti pøipojiti, totiž: má míti
touhy utéci budoucímu hnìvu, a býti zachránìn od svých høíchù . Zdali však mají
právo jiní, než toliko ti, kteøí již budoucímu hnìvu. byli utekli, bráti
podílu na Veèeøi Pánì? Mnozí, kteøí nìkdy mìli touhu utéci budoucímu hnìvu,
jsou nyní bez nadìje. Které místo Písem naøizuje pøipojení k presbyterské, k
baptistské, k bratrské anebo ke svobodné reformované církvi? Žádné! Ponìvadž
tedy Slovo Boží (vìøící duše táže se Slova Božího na všecko), neèiní ani zmínky
o takových církvích, které ve svých zøízeních si navzájem odporují se Slovem
Božím, a jestliže církev Boží jest jedno tìlo (Efez,
4, 4 ;
l.
Kor. 12, 13 ),
proè se mají køes�ané k ním pøipojovati?

Dva køes�ané setkali se ve vlaku. Bìhem rozmluvy
tázal se jeden z nich, ku které denominaci ten druhý náleží. To jest dosti všední
otázka, znìla odpovìï, ale øeknìte mi prvé, co mne má vésti na moji cestì jako
køes�ana? Slovo Boží. Dovolte mi tedy odvìtiti na Vaši otázku jinou otázku:
Kterou denominaci mi Slovo Boží doporuèuje? Po malém pøemýšlení odpovìdìl: Zajisté,
že žádnou ze všech. Tedy ani já nemohu nìjaké denominaci náležeti, nebo� dle
Vašeho vlastního výroku nalézal bych se v postavení, do nìhož mne Slovo Boží
nepostavilo. Ale vždy� jsme v Písmì napomínáni, abychom spoleèného shromáždìní
svého neopouštìli! Jistì, že ano, ale køes�an nepotøebuje proto náležeti nìjaké
denominaci, když chce tohoto pøikázání býti poslušen, nebo� Pán Ježíš praví:
Kdežkoli se shromáždí dva neb tøi ve jménu mém, tu jsem já uprostøed nich (Mat.
18, 20 ).

Jsou denominace biblické?

Jedna rodina - Hradby

Øekne-li nám kdo, že bychom se mìli spojiti s nìkterou
denominací, tážeme se: Se kterou? Která jest biblická (podlé Písem)? Ku které
sektì náležel Pavel nebo Jan? Byli snad methodisty, presbyteriány èi baptisty?
Pøináleželi snad svobodné reformované církvi? Nebylo žádných sekt v tìch prvních
dnech: vìøící byli všichni pohromadì. A nemìlo by tak býti až dosavad? Proè
mají nyní býti sekty - když skrze jednoho Ducha všickni vìøící v jedno tìlo
pokøtìni jsou (I.
Kor . 12, 13 )?
Není potøebí, aby jednotlivé sbory se spojovaly v církevní svazy, tvoøíce tak
uzavøené skupiny, tìla, když všickni my, kteøí jsme uvìøili, tvoøíme jednu skupinu
a jsme jedním tìlem Kristovým. A k èemu nových církevních zøízení, vyznání a
katechismù, když Slovo Boží je dostateèné k pouèení, k správì a vedení Jeho
lidu a když úplnì postaèovalo prvním køes�anùm? Takovéto znehodnocování Slova
Božího a zavrhování pravdy o jednom tìle zajisté že je høíchem. Pavel
naléhavì prosí své milované Korintské, aby jednostejnì mluvili všickni a aby
nebylo roztržek mezi nimi (I.
Kor. 1, 10 ).
Ještì zajisté tìlesní jste. Nebo ponìvadž jest mezi vámi nenávist, svárové a
rùznice; zdaž ještì tìlesní nejste? (I.
Kor. 3, 3 ).
Aèkoli byli zevnì jedno, v srdci však byli již rozdìleni a øadili se pod rùzné
vùdce. To byl zaèátek všeho sektáøství. Dítky Boží, které v podstatì jsou jednou
rodinou, denominalismus rozptýlil. On vítá všechny, kdo jsou stejného smýšlení,
ohlednì jistých zásad k utvoøení urèitého tìla sekty neb organisace, místo k
shromaždování se jednoduše ve jménu Pánì! Mohlo by nám snad býti odpovìdìno,
že na zemi nebudeme nikdy vše stejnì posuzovati. Mùže však tato námitka býti
dùvodem, proè bychom nemìli usilovati o to, abychom se Pánu ve všem líbili a
o to, abychom byli téže mysli a téhož úsudku podle zjevené vùle Boží?
Nikdy bychom nemìli souhlasiti s tím, že se lišíme, ale mìli bychom vždy prositi
našeho nebeského Boha a Otce, aby nás uèinil jednomyslnými - podle Písma ovšem.
Pán se modlil, aby uèedníci Jeho byli jedno, aby uvìøil svìt, že Jej Bùh poslal
(Jan
17, 21 ).
Avšak ten veliký poèet rùzných denominací a stran, navzájem oddìlených lidskými
ustanoveními, se jistì nemùže pøipoèísti k dosažení tohoto Božího zámìru!

Jest obdivuhodno, jakých výmluv a dùvodù se užívá
k obhájení sektáøství. Poukazuje se na schopnost a uèenost nìkterých mužù v
tìchto denominacích, a na horlivost a oddanost jiných. Uvádìjí se èestná jména
slavných a dobrých mužù, kteøí mnoho uèinili k rozšíøení evangelia a k obhájeni
pravdy, aby se jimi ospravedlnilo trvání a setrvávání v nebiblických postaveních.
Kdyby byl Martin Luther zùstal v øímsko-katolické církvi, zda by to ospravedlòovalo
nìmecké protestanty, kdyby i nadále v ní zùstávali? Blud, by� i tisíc let starý,
zùstává stále bludem, a nesprávné postavení, by� i tisíc velikých mužù je obhajovalo
a v nìm zùstávalo, také se nestane správným. Denominace bývají èasto
pøirovnávány k rùzným plukùm (regimentùm) jedné armády pod vedením jednoho velitele.
Toto pøirovnání však jest klamným a nesprávným. Pøedstavme si, že král ustanoví
svého jenerála hlavním velitelem. Po delší dobu jsou jeho rozkazy pøesnì a vìrnì
plnìny . Avšak postupem èasu seskupí se vojíni v rùzné setniny, z nichž každá
ustanoví sobì své vlastni dùstojníky. Aèkoli dosud všichni vyznávají vìrnost
i svoji oddanost královské korunì, nemohou však již víc býti nazýváni vìrnou
armádou svého krále. Jakmile zavrhli autoritu jeho velitele, v tom okamžiku
se každý pluk nalézal ve stavu vzpoury! A zda bylo by správným, kdyby vojíni
tito i nadále udržovali takovou nesjednocenost a nesvornost? Jednoduchý tento
pøíklad vhodnì objasòuje stav celého køes�anstva. Na místo pevnì spojené armády
køes�anského vojska, poddaného ve všech vìcech vùli a pøikázáním svého
vojevùdce Pána Ježíše, máme nespoèetná vojska nesjednocená, z nichž každé má
své zvláštì sobì zvolené dùstojníky, kteøí zase utvoøili svá vlastní pravidla,
rùznící se jedna od druhých.

Naproti tomu mùžeme s vdìèností pozorovati mezi
køes�any v denominacích poslední dobou velikou touhu po vzájemném obecenství.
Schùze a spojená modlitební shromáždìní rostou, a vìøící, po tento èas
zapomínajíce ponìkud na své pøíslušenství k denominacím, podávají si ruce pøes
hradby, dìlící je na rùzno. Ó, jaká škoda, že jsou tak mnohé sektáøské hradby!
Kdo je vystavìl? Kdo je podpírá? Bùh nebo satan? Budiž naším pevným rozhodnutím,
nedovoliti a nedati se zavøíti do nìjakých takových ohrad! Pokusy k sjednocení,
jež bývají èinìny od èasu k èasu v rùzných denominacích, zjevují pouze úplnou
prázdnotu základu, na nìmž jsou založeny a opakují se tak dlouho, pokud pravá
pøíèina rozmíšky zùstává nedotèena. Takováto sjednocování zùstávají obyèejnì
státi na dorozumìní, že to, co bylo dosud mezi nimi nazýváno sporným uèením,
jež je jednìmi hlásáno, druhými zamítáno, se bude pøehlížeti. Nuže - jestliže
toto sporné uèení, jež za všech jiných okolností jest dostateèné k tomu, aby
oddìlilo od sebe ty, jež Bùh v jedno spojil, jak to pøijde, že se ihned pokládá
za nedùležité a pøehlíží se ? A pak - jestliže je skuteènì tak nicotné, že se
bez rozpakù mùže pøehlížeti, jak se ospravedlní ti, kteøí tak jednají, z narèení,
že èiní roztržky ? Prosím pak vás, bratøí, skrze jméno Pána našeho Jezukrista,
abyste jednostejnì mluvili všickni, a aby nebylo mezi vámi roztržek (I.
Kor. 1, 10 ).

Když se Jiøí Whitfield oddìlil od Karla a Jana Wesleye,
nìkteøí z jeho pøátel radili mu, aby založil novou sektu. K tomuto návrhu však
veliký polní kazatel odvìtil:

Nechte jména, sekty padnouti a Krista
všude ve všem vládnouti.

Základ shromáždìní dítek Božích

Kdo je støedem? Zvláštní
pøítomnost

Kdežkoli shromáždí se dva neb tøi ve jménu mém,
tu� jsem já uprostøed nich (Mat.
18, 20 ).
Ne pouze ve ( en ) jménu Jeho, aby snad zbyteènì nebylo mínìno více, nežli shromáždìní
v Jeho moci, ale ke ( eis ) jménu Jeho, to znamená, aby Kristovo jméno
bylo støedem shromáždìní. Jméno Kristovo jest výrazem toho, èím On sám jest.
Bývá èasto tvrzeno, že zaslíbení toto vztahuje se pouze k nìkolika shromáždìným,
kteøí touží modliti se. Avšak zaslíbení o zvláštní Jeho pøítomnosti ke dvìma
neb tøem shromáždìným v Jeho a k Jeho jménu platí netoliko modlitebným shromáždìním,
ale i církevním a biblickým hodinám i vykonání káznì (viz Mat.
18, 15-18 ;
I.
Kor. 5, 4 ).
Shromaždovati køes�any kolem jiného støedu znamená rozdìlovati je na rùzné strany.
Sekty se shromažïují na základì pøijetí jistých nauk (uèení), na kterých se
shodly a pøijmutí tìchto nauk oèekává se též od tìch, kteøí se k nim chtìjí
pøipojiti. Mnohé dítky Boží tøeba ještì nepoznaly, že ta neb ona nauka je správná,
a s nìkterou docela i nesouhlasí, nenajdouce ji ve Slovu Božím, avšak v obou
pøípadech musí uèiniti násilí svému svìdomí, kdyby se chtìli pøipojiti k takové
denominaci. Tak adventisté požadují od èlovìka, jenž chce k nim pøistoupiti,
aby souhlasil a se øídil jejich bludným uèením o zákonu, o duši atd.; má rovnìž
vìøiti tomu, že høích vìøících lidí bude koneènì uvržen na satana a na nìm potrestán!!
Jiné denominace požadují od pøistupujícího èlena slib, že zùstane vìren jejich
církvi . Uèiní se to tak, že mu pøi pøijímání kladou otázky, o kterých døíve
nemìl ani potuchy a na nìž odpovídá.  A když pozdìji vystoupí, hned mu
pøedhodí, že zrušil slib ! My nesmíme žádnou nauku anebo nìkterou denominaci,
by� i sebe slavnìjší, postaviti na místo Krista. Toliko On má býti základem
a pøíèinou našeho shromaždování se k Nìmu a s Ním.

Rozeznávací jména

Døíve a nyní - V nebi

Nìkteøí praví: Musíte pøece míti nìjaké jméno, abyste
mohli býti rozeznáni od jiných køes�anù. K tomu odpovídáme zas otázkou: Jaká
rozeznávací jména mìli Jan, Petr nebo Pavel? Jména, jež Bùh dává svému lidu,
uzavírají v sobì celé tìlo Kristovo: Vìøící (Skut.
5, 14 ),
svatí)* (Filip
1, 1 ),
bratøí (II.
Tess. 1, 3 ),
uèedníci (Skut.
20, 7 ),
dítky neb synové Boží (Jan
11, 52 ;
Gal.
3, 26 ),
køes�ané (Skut.
11, 26 ;
Mat.
24, 9 ;
1.
Petr 4, 16 ).
Duch Svatý skrz apoštola Pavla káral Korintské, že se øadili pod jména rùzných
vùdcù a øíkali: Já jsem Pavlùv, já Apolùv. Nìkteøí z nich šli v tomto dávání
jmen tak daleko, že øekli: Já Kristùv, patrnì vyluèujíce tak ostatní vìøící.
Když tenkrát ti, kteøí tak jednali, byli tìlesní (1.
Kor. 3, 4 ),
zda mohou dnes køes�ané, kteøí se toho samého høíchu dopouští, býti duchovní
? Dnes vyjadøují mnozí tytéž roztržky tìmito slovy: Já jsem z metodistské, já
z baptistské, já z presbyterské, já z státní - já ze svobodné reformované církve,
já od adventistù, já ze spolku Modrého køíže atd. atd. Ale vy se za se jmenujete
darbysty, namítnou nìkteøí. Na to musíme odvìtiti, že svìt nás vždy nazýval
a jmenuje dosud rùznými pøezdívkami. My však nejsme ani darbysté, ani volní
(open) bratøí, ani výluèní (exclusive) bratøí, ale jsme bratøími všech vìøících
a odmítáme rozhodnì pøijmouti jakékoli jméno sektáøské vùbec. Jestliže naši
spolukøes�ané se nazývají baptisté, metodisté, svobodní reformovaní atd., èiní
tím v rodinì dítek Božích roztržky, které jsou hodny téhož odsouzení jako u
Korintských, a my nemùžeme míti nic spoleèného v takovém protibiblickém jednání,
aèkoliv jsme za to od nich nazýváni obmezenými a zaujatými.

Nìkteøí obhájci sektáøských jmen ujiš�ují, že to
velice málo znamená, jakými jmény se køes�ané nazývají. My ovšem nemùžeme zabrániti,
aby nám lidé všelijak nepøezdívali, avšak v tom jest veliký rozdíl, jestliže
si køes�ané sami rùzné názvy ustanoví a pøisvojí, aneb jakými je svìt nazývá.
S lítostí ale musíme též doznati, že v mnohých zemích obzvláštì vùdcové (a to
i vìøící) rozlièných denominací to byli, kteøí násilím chtìli vtisknouti rùzné
pojmenování a pøezdívky tìm køes�anùm, kteøí ze zásady zamítají všechna pojmenování
od lidí. V každém násilí lze vidìti kus Øíma ale nikdy ne Ducha Svatého. Je
to høíchem, dávati druhým pøezdívky. Ale vždy� nás lidé také všelijak jmenovali,
ospravedlòoval se jeden z kazatelù jisté denominace, když byl upozornìn na nepatøiènost
svého jednání, dávaje druhým pøezdívky. To byl ale svìt vy pak tvrdíte, že jste
vìøícími, bylo mu dáno v odpovìï. Ze svìta si køes�an jistì nepotøebuje bráti
pøíkladu.

Každý vìøící zajisté pøipustí, že sektáøských jmen
v nebi nebude. Proè tedy máme míti nìjakých na zemi? Nenazývejte se luterány,
nebo co jsem já, pravil veliký nìmecký reformátor Luther, než bídný pytel prachu
a popele? Jmenujte se køes�any po Kristu, jenž za vás umøel! Ale žel! Této rady
nebylo uposlechnuto.

*) Pavel nikdy nepsal o Petrovi jako o Svatém Petrovi
. A Petr jej zase nikde nenazývá Svatým Pavlem . Køes�ané neprávem mluví pouze
o nìkolika vyvolených Božích jako o svatých, aèkoliv každé dítko Boží je svaté
(Viz Øím.
1, 7 ;
Efez.
1, 1 ).
Každému dítku Božímu Písmo pøipisuje ono jméno svatý, právì tak, jako svatému
Josefovi nebo Janovi.

Zpùsob køes�anského køtu

Co znamená baptizo

Pán Ježíš zanechal svému lidu dvì ustanovení : Køest
a Veèeøi Pánì, aby obì zachovával. Veèeøe Pánì pøipomíná Kristovu smrt za
nás, køest naši smrt s Ním. Køest jest obrazem smrti a z mrtvýchvstání.
Jest èinem ze strany køes�ana, kterým, že umøel a povstal s Kristem, vyznává
Ježíše za svého Pána a Jeho právo nad sebou. Pohøbeni jsme tedy s Ním skrze
køest v smrt, abychom, jakož z mrtvých vstal Kristus k slávì Otce, tak i my
v novotì života chodili (Øím.
6, 3 ;
Kol.
2, 12 ).
Když vìøící se ponoøuje ve køtu pod vodu, prohlašuje tím zároveò: Jsem pohøben
s Ním skrze køest ve smrt. A když povstává z obrazného hrobu, mùže pøidati:
Tak jako Kristus z mrtvých vstal k slávì Otce, tak i já chci nyní v novotì života
choditi . Ve køtu vyznává køes�an, že jest zajedno s Kristem v Jeho smrti, pohøbu
i z mrtvých vstání. Køest není prostøedkem ke spasení, ani dveømi a vstupem
do církve. Je to vyznání víry duše, která uvìøila a podrobila se naøízení Pánì.
Vìøící v podstatì vyznává : Zemøel jsem s Kristem, pohøben jsem s Kristem a
vstal jsem z mrtvých s Kristem. Køes�anský køest byl ustanoven pouze pro vìøící
(viz Mat.
28, 19-20 ;
Mar.
16, l6 ).
Kdykoli kdo v dobách apoštolských uvìøil, byl také i pokøtìn (viz Skutk.
2, 41 ;
8,
12 ;
10,
48 ;
16,
15 a 33
;
18,
8 ;
19,
5 ).
Není ani jediného místa v Písmì o køtu nemluvòat, ba ani zdání a nìjakém rozkazu
ke køtìní dìtí.

Biblický køest dìje se ponoøením do vody. Ono øecké
slova baptizo znamená pohroužiti, potopiti, ponoøiti . V øecké církvi se køest
vykonává až dosud pohroužením do vody a mùžeme s jistotou pøedpokládat, že jsou
Øekové svého vlastního jazyka dobøe znalí.

Uvedeme zde výroky nìkolika pøedních mužù rùzných
denominací, u nichž je zvykem køtíti nemluvòata pokropením. Reformátor
Kalvín praví : Slovo 'køtíti' znamená pohøížiti do vody a zpùsob pohøižování
byl za starodávna církví zachováván - Jan Wesley, vykládaje 6.
kapitolu k Øímanùm, v. 4
( Pohøbeni jsme tedy s Ním skrze køest ), dí : Zde Písmo míní starovìký zpùsob
køtu ponoøením do vody . Dr. Stanley, dìkan vestminsterský, ve svém pojednání
o køtu v Nineteenth Century prohlašuje, že po celé tøinácté století užívalo
se nejvíce onoho zpùsobu køtu, o nìmž èteme v Novém Zákonì a jenž vystihuje
plné mínìní slova køtíti, takže ti, kdož byli køtìni, byli potopeni èili ponoøeni
do vody, a že køest pokropením byl celou církví za starodávna zavrhován (mimo
øídkých pøípadù na smrtelném loži nebo nejvyšší potøeby) a nebyl vùbec za køest
pokládán . Dr.Tulloch, rektor university St.Andrewské v Good Words praví
: Každému uèenci jest známo, že køtíti dospìlé a køtíti pohroužením bylo v prvotní
církvi pravidlem . Dr. Whitby (angl. církev) : Pohøížení do vody bylo
zbožnì zachováváno mezi køes�any až do tøináctého století a bylo církví schváleno
Dr. Wall : Ponoøení do vody je osvìdèeno tolika nespoèetnými dùkazy, takže nemohu
než litovati chorobné snahy mnohých, jež by mu chtìli odporovati . Martin
Luther: Pøál bych si, aby ti, kdož bývají køtìni, byli úplnì pohøíženi do
vody podle souhlasu Písma i významu tohoto úkonu . Biskup Handley Moule:
V pravdì, že Písmo velmi jasnì øíká a oznaèuje užívání ponoøení pøi køtu v dobách
apoštolských .

Kdo mùže a má býti køtìn

Obøízka a køest

Èteme v Písmu, že celé domácnosti byly pokøtìny
a tudíž musily tam býti také malé dítky. Tak zní jeden z dùkazù, na nichž køest
nemluvòat spoèívá a jimi se zpravidla odùvodòuje. Ve Slovì Božím se pøipomínají
tøi domácnosti, které byly pokøtìny. Byla to domácnost Lydiina (Skutk.
16, 15 ),
žaláøníkova z Filipis (Skutk.
16, 33 )
a koneènì Štìpánova (1.
Kor. 1, 16 ).
K potvrzení tohoto dùkazu je potøeba pøedevším zjistit, zda i v domácnostech
právì jmenovaných nìjaká nemluvòata skuteènì byla a potom, že byla též pokøtìna.
O domácnosti Štìpána je známo, že byla prvotinami kázání v Achai, a že se dala
v službu svatým (I.
Kor. 16, 15 ).
Je otázkou, zda se mohly i dìti v službu svatým vydati? - Zda-li Slovo Boží
nás nepouèuje jak žaláøník veselil se, že se vším domem svým a uvìøil Bohu
? (Skut.
16, 34 ),
nebo� všechnìm v jeho domì bylo zvìstováno evangelium. Je to možné, aby
Pavel kázal o obrácení nemluvòátkùm v peøinkách a aby tato uvìøila ? Domácnost
Lydina bývá jako dùkaz køtu nemluvòat uvádìna nejèastìji. Avšak i v tomto pøípadì
jest nutno dokázat : l.) že Lydia byla nebo bývala vdána; 2.) že mìla dítky,
a že nìkteré z nich byly nemluvòaty; 3.) že je sebou mìla pøi cestì do Filipis
*) a 4.) že tyto dítky byly skuteènì pokøtìny. Toto všecko se nedá dokázati
- jsou to samé domnìnky - a každý pøeci pøipustí, že k prùkazu a potvrzení,
že køest nemluvòat jest skuteènì uèením Písma, tak musí býti pevných a silných
dùkazù a ne pouhé pøedpoklady a domnìnky.

Kdesi se udál jeden následující veselý pøíbìh :
Jeden milovník køtu dìtí ujiš�oval, že v domácnosti žaláøníka musela býti nemluvòátka.
Ne, odvìtil nìkdo, ta tam rozhodnì nebyla, ponìvadž nejmladší ze všech jeho
dìtí byla dcera 18 let stará. Kde jste to našel? , pravil ten první ostøe .
A kde jste to našel Vy, že tam byly malé dítky? Já jsem to hádal. Ale já také!
- Pamatujme si, že Slovo Boží nedává žádného místa k dohadování a nebo k domnìnkám,
abychom na nich zakládali nìjaké uèení. Mnozí z Korintských slyšavše, uvìøili
a pokøtìni byli (Skut.
18, 8 ).
A toto jest Božím poøádkem až dosud ! Slyšení, uvìøení a pak teprve køest.

Mnozí ujiš�ují, že køest zaujal místo obøízky. Písmo
však na žádném místì tak nepraví. Naopak, èteme v knihách, že nìkteøí
vìøící, byvše pokøtìni, byli potom donucováni vìøícími z židovstva, aby se dodateèné
obøezovali (Skutk.
15 ).
Kdyby køest skuteènì zaujímal místo obøízky, tedy by mohly a mìly býti køtìny
dìti pouze mužského pohlaví (1.
Mojž. 17, 12 ).
Kdyby býval køest ustanoven na místo obøízky, tedy by domácí služebníci køes�ané
mohli býti køtìni, a� již uvìøili neb nikoli (2.
Mojž. 12, 44 ).
- Jestliže však køest skuteènì zaujal místa obøízky, pak celé toto pøirovnání
poukazuje toliko na køest vìøících. Nebo� jestliže dítko, jsoucí pod zákonem
rovná se dítku pod milostí, tedy jedinì dítky v Kristu mají býti køtìny.
Dítkem v Kristu nebo-li dítkem Božím je ten, kdo se znovuzrodil. Dítkem národa
Izraelského byl (je) každý, kdo se v Izraeli narodil. Jako narození a pøirozený
život musily pøedcházeti obøízce, tak narození (znovuzrození) a duchovní
život musí pøedcházeti køtu.

V jednom katechismu, vydaném návodem Øíma, jsou
dány následující pokyny : Jestliže by ti protestant nabízel náboženskou knihu
a vychvaloval by ti Bibli až do nebe, napadaje pøi tom pravdy naší svaté víry
a našich køes�anských obøadù pod záminkou, že o tìchto vìcech Bible nièeho neví,
otaž se jej, kde on v Bibli nalezl, že jest správným køtíti malé dítky, což
oni právì tak èiní jako my, aèkoli to v Bibli také není, nikde pøikázáno .

Èasto slyšíme námitku : Ale vždy� Slovo Boží køtíti
nemluvòat nezapovídá. K tomu odpovídáme otázkou: Zapovídá snad Slovo Boží výslovnì
køtìní zvonù, jež provádí církev øímsko-katolická? . Ve Slovu Božím máme právì
tolik dùkazù pro køest zvonù, jako pro køest dítek!

*) Z Tyatiry do Filippis je pøímou èarou asi 500
kilometrù. Cesta se musela konati po moøi a na souši; na souši ovšem bez železnice
- pìšky nebo na soumarech. Kdo by na takovou obchodní cestu bral malièké dítky?
Lydia byla asi proselytkou jedna z tìch hledajících duší, pøitažených od pohanství
k židovství. Její dùm se pozùstával asi z otrokyò i svobodných dìlnic, jež pøi
svém konajícím obchodì zamìstnávala. Mnozí badatelé se domnívají, že vìtšina
jejich žen byla proselytkami a že k nim asi i Evoda a Syntychena a jiné ženy,
kteréžto v evangelium pracovaly (Filip.
4, 2.3 ),
náležely.

Výroky uèencù o køtu

Pavel v Korintì

Jest zajímavou zvláštností, že mnozí z nejschopnìjších
uèitelù rùzných denominací, které hájí køest nemluvòat, pøipouští, že není žádného
rozkazu a ani zmínky v Písmì o køtu nemluvòat. Zde nìkolik takových výrokù podáváme.
Biskup Handley Monle : V Novém Zákonì nemáme skuteèné nižádné zmínky
o køtu nemluvòat . Dr. Plummer, mistr univerzitní koleje Durhamské :
Od úèastníkù køes�anského køtu bylo žádáno: Èiniti pokání a vìøiti. Nejen že
není zmínky o køtìní nemluvòat, ale není též také žádného textu, z nìjž bychom
na tento køest souditi mohli. - Profesor L. Lange, Jena : Všechny pokusy,
odùvodniti køest nemluvòat Novým Zákonem, se nezdaøily. Uèení toto odporuje
duchu apoštolské doby a základním zásadám Nového Zákona. - Profesor Schleiermacher
: Ti, kteøí hledají nìjaké stopy køtu nemluvòat v Novém Zákonì, musejí si je
tam sami nejdøíve vložiti. - Profesor Mayer : Køest dìtí nemùže býti
považován za apoštolské naøízení. - Dr. Agar Beet (metodista) : To musí
býti pøipuštìno, že Nový Zákon nikde neobsahuje jasného dùkazu, že by nemluvòata
byla køtìna za dob apoštolských.

E. H. Mackintosh, autor znamenitých výkladù knih
Mojžíšových, píše : Z mé vlastní zkušenosti mohu pouze øíci, když tato otázka
mocnì na mne doléhala, že jsem po 32 rokù marnì hledal jednoduchou èárku v Písmì,
jež by mluvila pro køest, mimo vìøících. Rozumoval, odvozoval a uzavíral jsem,
avšak pøímého Písma nenašel jsem ani puntík.

Dìkuji Bohu, že jsem žádného z vás nekøtil . (I.
Kor. 1, 14 ),
citují mnozí vìøící na obranu, nechtìjí-li se nechat pokøtít. Avšak apoštol
Pavel nedìkuje Bohu, že Korintští zùstali nepokøtìni, nebo� po jeho kázání v
Korintì byli ti, kteøí slyšeli a uvìøili, pokøtìni (Skut.
18, 8 ).
A byli to mnozí, jak èteme, které Pavel sám køtil - z nich jenom Krispa
a Gáia, a èeleï Štìpánovu. Ostatní byli asi pokøtìni od jeho nìkterých pomocníkù.
Když pak v Korintì nastaly roztržky a tvoøily se skupiny se jmény, tu Pavel,
v pohledu na tyto rùznice, dìkuje Bohu, že Korintské nekøtil. Aby nìkdo neøekl,
že jsem ve jménu svém køtil (1.Kor.
1, 15 ).
Rozhodnì ale o køtu hovoøil, nebo� Korintští po uvìøení ihned byli pokøtìni.

Èasto slyšíme vyznávající køes�any øíkati : Køest
není podstatnou vìcí ke spasení . Zcela správnì, ale køest jest podstatným dùkazem
poslušnosti ze strany tìch, kteøí jsou uèedníky Kristovými. Když Abrahamovi
bylo Bohem naøízeno, aby obìtoval Izáka, tedy Abraham neøekl, že obìtování lzáka
není podstatným prostøedkem k jeho spasení, a že by i bez tohoto výkonu mohl
pøijíti do nebe . Všichni, kteøí skuteènì vìøí v Pána Ježíše Krista, jsou spaseni,
a� jsou pokøtìni nebo nikoli, avšak poslušnost jest ovocem a dùkazem lásky.
Slova Kristova to pøipomínají: Miluje-li mne kdo, slova mého ostøíhati bude
. Kdosi správnì poznamenal : Když lidé mluví o podstatných a nepodstatných vìcech,
míní obyèejnì tím prvním vìci, týkající se jejich vlastního spasení, a tím druhým
vìci, jež se pouze týkají  slávy Boží .

Ponìvadž tedy køest byl ustanoven pro vìøící a ty
jsi jeden z nich, nejsa pokøtìn, proè déle otálíš ? Vstaò a nech se pokøtíti!

Aèkoli uèení Písma a køtu vìøících jest velmi jasné,
nikterak nenahlížíme, proè by na základì tohoto uèení musila býti zøízena zvláštní
denominace, zvaná baptisté . To by mohl konec koncù založit nìkdo novou sektu,
která si za dùvod k tomu vezme pøikázání Krista o veèeøi Pánì, vystrojí ji novým
církevním zøízením a nazve ji Pánìveèeøisté .

Veèeøe Pánì

Kdy bývala slavena a kým?

Veèeøe Pánì byla ustanovena rovnìž jedinì pro vìøící.
Pouze ti, kteøí znají Pána Ježíše Krista, mohou se na Nìho, jako na svého
osobního Spasitele, rozpomínat. Byli to jedinì uèedníci Pána Ježíše Krista,
kteøí se sešli k lámání chleba ().
Stùl Pánì je urèen pouze pro lid Pánì, a úèast na nìm mùže bráti každý, koho
pøijal Bùh. Omezení k úèastenství a obecenství pøi stolu Pánì jsou podrobnì
uvedena ve Slovu Božím. Základ køes�anského obecenství jest v plánu Božím a
má proto být i v každém køes�anském sboru tak široký, že uzavírá všecky dítky
Boží. Mdlého pak u víøe pøijímejte (Øím.
14, 1 );
a dùvod k tomuto pøijetí jest : Nebo� Bùh pøijal jej (v.
3 ).
Jestliže tedy Bùh nìkoho pøijal, jsme povinni (není-li ovšem pøípadu, kde nám
Slovo Boží pøikazuje konati církevní kázeò) - i my pøijati jej. Jedno má býti
každému sboru jasné a postaèitelné : Tato duše je vìøící . Ona nemùže býti vyhnána
ani zavržena, a jest oprávnìna zúèastniti se veèeøe Pánì.

Jedna paní v Glasgovì chtìla býti pøijata do sboru
køes�anù, kteøí se jednoduše shromaždovali ve jménu Pánì. Mezi jiným vyuèovali
ji též o pravdì køtu. Ona však stále ujiš�ovala pevnì, že byla již jednou pokøtìna
jako malé dítì. Vìøící snažili se jí dokázati z Písma, že vlastnì køes�anského
køtu ještì neobdržela, a že jest její výsadou a povinností dáti se pokøtíti.
Avšak ona horlivì stála na svém tvrzení, že rozkazu Pánì již uposlechla. Koneènì
øekla: Mnì staèí, že jsem byla již pokøtìna, protože ale velice toužím býti
pøijata mezi vás, jsem ochotna dáti se znovu pokøtíti. Oni však nemohli vzíti
na sebe takovou zodpovìdnost, a pokøtíti ji z této pøíèiny. Vidìli však, že
pøi ní to nebylo zatvrzení a neposlušnost, ale nepochopení a nepoznání,
pøijali ji mezi sebe bez køtu ponoøením. Jim prostì staèilo, že byla dítkem
Božím. Po nìkolika týdnech poznala, že køest je pøikázáním Pánì a pravdu jím
znázornìnou (Øím.
6, 3. 4 )
a nechala se pokøtít. Nikoli svìtla (jasnost a poznání), ale život jest podmínkou
køes�anského obecenství. Také nemá být pøíèinou k pøijímání vìøících spoleènost,
odkud pøichází, nýbrž skuteènost, že jsou Pánì.

V Bibli èteme, že první den po sobotì, sešli uèedníci
k lámání chleba (Skut.
20, 7 ).
Jistì to nebyl nìjaký jejich výmysl, aby se sešli první den po sobotì a k lámání
chleba . Ale nauèili se tak jednat od apoštola Pavla a jeho pomocníkù na jejich
cestì pøes Troadu do Filipis (Skut.
16, 8 ;
II.Kor.
2, 12. 13 ),
jednak v obecenství s jinými sbory, nebo� Pavel všude tak ve všech církvích
(sborech) stejnì uèil (I.Kor.
4, 17 ).
Lámání chleba bylo pøedmìtem, k nìmuž se køes�ané sešli a mají až podnes scházet.
Oni se nesešli kvùli Pavlovi, aby jej slyšeli, a aby jim kázal, ale k lámání
chleba, aèkoliv apoštol použil této pøíležitosti a prodlil øeèí až do pùlnoci.
Bezpochyby byla to zvláštní pøíležitost k pouèování a napomínání, spojená s
tímto hodem. A od tohoto hodu je ani tak vzácná návštìva tolika bratøí, s Pavlem
v èele, neodvrátila!

Èím èastìji slavíme veèeøi Pánì, tím lépe pro nás!
V prvních stoletích se pohlíželo na žádost po veèeøi Pánì jako na mìøítko lásky
k Pánu Ježíši. Zajisté, že pøíhodnìjším dnem k slavení této Jeho památky je
den Jeho zmrtvýchvstání, jako byl na poèátku. Je to první den po sobotì a my,
majíce volno, nemáme na Nìj a Jeho milostivé pøání : to èiòte na mou
památku zapomínat a tohoto spoleèného shromáždìní svého opouštìti (Žid.
10, 25 ).
Když nezapomínáme vzdìlavatelných nebo evangelizaèních shromáždìní v ten den,
nemáme tohoto shromáždìní svého kdy smrt Jeho zvìstujeme, dokudž On nepøijde,
teprve zapomínat. Veèeøe Pánì je ztišením u Jeho nohou, místo, které Maria,
více rozumìjíc svému Pánu, vyvolila, a kam všecky vìøící Marty, peèlivé pøi
mnohé køes�anské službì, ke ztišení a k posilnìní též pozvány jsou, aby pak
spoleènì, bez reptání a naøíkání, lépe sloužiti mohly.

Velké vìtšinì køes�anských vyznavaèù bývá veèeøe
Pánì vysluhována pouze pøíležitostnì, podle podání a ustanovení lidských . Pod
záminkou, aby pøíliš nezevšednìla a nestala se mnohým lhostejnou, má jednou
za mìsíc neb ètvrtletnì dostaèit. To samé by se potom mohlo øíci i o ètení Slova
Božího aby nám nezevšednìlo, tak je èteme jednou za mìsíc . Jaký by to byl a
je klam ! Když èím èastìji èteme Slovo Boží, èím èastìji zvìstujeme a pøipomínáme
si Jeho smrt v lámání chleba a pití z kalicha, tím vzácnìjší a dražší jsou nám,
tím více jsme požehnáni a i druhým ku požehnání.

O apoštolech víme, že to byli muži vystrojeni zvláštní
mocí Ducha Svatého, takže se skrze ruce jejich dály mnohé divy a zázraky a Bùh
ve své milosti dal jim nahlédnouti do svých pøítomných i budoucích plánù, a
to, co jim zjevil, nám skrze nì oznámil. Jejich uèení pøijímáme za Jeho vùli
a uèíme se od nich, jsouce vzdìláni na jejich základì. Mimo nich mìla církev
v prvních dobách mnoho mužù, plných víry a Ducha Svatého (Skut.
6, 5 ;
11,
24 )
a mnoho prorokù. A jak tito muži, proroci, apoštolé i církev rozumìli tomuto
pøikázání Pánì ? Tak, že zùstávali v uèení apoštolském a ve spoleènosti
a v lámání chleba a na modlitbách (Skut.
2, 42 ),
tak, že lámali po domích chléb (v.
46 ),
tak, že se sešli k lámání chleba . Myslíme, že tito muži, plni víry a Ducha
Svatého a prvotní církev neèinili chyby, když se scházeli tak èasto k veèeøi
Pánì (stolu Pánì), ale že je èiní dnešní køes�ané, když se ke stolu Pánì zøídka
kdy schází.

V následujících øádkách uvádíme obsah rozmluvy jisté
vìøící paní s jedním bratrem v Kristu : Doufám, pravila, že jste se mìli dobøe
tohoto jitra ve vašem shromáždìní, a že také váš kazatel mìl dnes znamenité
kázání. My se mám vždy dobøe odvìtil onen bratr, my se scházíme k Pánu Ježíši,
abychom s Ním stolovali, tedy k vùli Nìmu a proto nemùžeme býti zklamáni. Dejme
tomu, pokraèoval náš bratr, že by královna oznámila, že bude pøijímati návštìvy,
a vy byste byla též od ní pozvána na jisté místo, v urèený den a na urèitou
hodinu se dostaviti. Ale tu pøijde nìjaký šlechtic do vašeho mìsta a ohlásí
hned svoji pøednášku o Jejím Velièenstvu, kterou bude míti v tentýž den a tutéž
hodinu, na kterou vás královna pozvala. Zda-li nepùjdete radìji setkati se s
královnou, nežli poslouchati onoho šlechtice, jenž vám pouze o ni chce vyprávìti?
Zajisté, že bych radìji uposlechla pozvání královny samé. A to jest právì ten
rozdíl mezi mnou a vámi, pravil dále. Já se jdu radìji setkat s Pánem Ježíšem
samým, u Jeho vlastního stolu, kdežto vy jdete poslouchat, co vám jeden
z Jeho služebníkù bude o Nìm vyprávìt . Mnohé z dítek Božích, podobnì jako tato
paní, na místo, aby toužily rozpomínati se na Pána v lámání chleba prvního dne
po sobotì, t. j. v nedìli, jsou spokojeny s tím, když slyší z úst nìkterého
kazatele o Nìm pouze pøednášeti.

V prvních dobách církve nebylo nièeho známo o nìjakém
úøadu pøedsednickém pøi Veèeøi Pánì. Byl to Pán sám jenž pøi ustanovení
své Veèeøe, díky vzdával, lámal chléb a podával uèedníkùm (1.
Kor. 11, 23-25 ).
Oni pouze brali z Jeho ruky odznaky Jeho tìla a krve . To bylo vše, co pøi Veèeøi
Pánì èinili. Z tohoto Písma se mnozí domnívají, že kazatelé církví pøedsedají
na místì Pána Ježíše a udìlují svátost . Když Kristus ustanovil svoji Veèeøi
na svoji památku, neøekl Janovi: Když odejdu k Otci, Ty budeš vždy pøi Moji
Veèeøi pøedsedati. Zdali nám nezaslíbil, dokud byl ještì na zemi: Kdežkoli shromáždí
se dva neb tøi ve jménu mém, tu� jsem já uprostøed nich (Mat.
18, 20 )?
Ponìvadž tedy Pán jest uprostøed svých, k Jeho jménu shromáždìných, proè by
si mìl nìkdo z nich osobovati a zaujímati Jeho místo? Aèkoli tìlesnýma oèima
nepoznáván jest pøece jenom je pøítomen oèím víry.

Mohl byste pøistoupiti k naší církvi, pravil baptista-køes�an
jednomu svému pøíteli. Kdo vám pøedsedá u stolu Pánì? Pan kazatel N. N. Kdyby
však vstoupil sám Pán do vašeho shromáždìní, co by èinil pan kazatel? Zajisté,
že by povstal a postoupil by své pøední místo Kristu u stolu. Zdali však Pán
Ježíš nezaslíbil svoji pøítomnost dvìma neb tøem ve jménu Jeho shromáždìným?
A ponìvadž On je uprostøed nich, proè má Pan kazatel N. N. uchvacovati Pánu
pøední Jeho místo u stolu? Není potøebí zajisté doložit, že otázka tato zùstala
bez patøièné odpovìdi.

Ve Slovì Božím není ani té nejmenší zmínky o Izraelitech,
pøisluhujících svátostmi. Není žádných svátostí v Novém Zákonì! Slovo svátost
jest pøeloženo ze slova sakramentum, znamenající pøísahu. Øímští obèané èinili
pøi odvodu k vojsku sakramentum èili pøísahu vìrnosti své vlasti. Pøi rozpomínání
se na smrt Pánì, vìøící v lámání chleba neèiní ani slib, ani pøísahu, oni slaví
Veèeøi Pánì. Není žádného dùkazu, že byla pøítomnost starších (biskupù) nebo
služebníkù naprosto nutná, když byli vìøící k lámání chleba shromáždìni. My
si nikde neèteme, že kazatel ten a ten vysluhoval svátost Veèeøe . Tento
církevnický výraz byl tehdy úplnì neznámým. Byli-li toho prvního dne po sobotì,
když se uèedníci shromáždili k lámání chleba, starší a biskupové též pøítomni;
brali chléb a víno s ostatními bratøími. Ale jména svátost, duchovenstvo a vysluhování
svátostmi tehdy ještì vymyšlena nebyla.

Zajímavá zpráva se objevila ve sloupcích kanadského
denominaèního orgánu Baptist . Zdá se, že malé baptistské shromáždìní v øídce
obydleném okresu Ontario postrádalo již po nìkolik rokù schopného, ordinovaného
kazatele. Bìhem doby stali se èlenové neposlušni vùèi Pánu (jestliže nesplnìní
jednoho pøikázání [køtu] je neposlušností; tedy nesplnìní jiného pøikázání (Veèeøe
Pánì) jest zajisté také neposlušností), nescházejíce se k lámání chleba. Jeden
èlen onoho sboru zaujal postavení novozákonní a dokazoval, že malé ono shromáždìní
je oprávnìno míti veèeøi Pánì i v nepøítomnosti ordinovaného kazatele nebo ordinovaného
staršího . Jiný však tvrzení tomu odpíral, uvádìje, že kdyby takové neslušné
a neoprávnìné jednání v baptistské církvi bylo povoleno, vedlo by to nevyhnutelnì
k Plymouthismu (Darbysmu). Zda bylo církevní dovolení, poslouchati Pána; tomuto
malému shromáždìní dáno, nemùžeme øíci.

Neuskuteènitelné
zásady

Nadpøirozená moc

Èasto nám øíkají, že zásady, na stránkách tohoto
spisku uvedené, nelze prý v životì prakticky uskuteèniti. Jestliže jsou to ale
Boží zásady, jest naší povinností je provádìti v odvislosti a s pomocí Ducha
Svatého. Nezdar v provádìní Božích zásad nemùže tyto zmìniti aneb odstraniti,
a jistì naše zodpovìdnost nepøevyšuje nikdy naši schopnost. Jest dobøe si vždy
uvìdomit, že novozákonní zásady a pøikázání vyžadují novozákonní moci za úèelem
jich zdárného plnìní. Jeden starý a vážený náš pøítel H. rád vzpomínal na rozmluvu,
již mìl kdysi ve vlaku s faráøem církve anglické. Bìhem rozmluvy onen pan faráø
poznamenal: Nikdy nepokouším se nutit lidi do kostela . Èasto øíkávám svým farníkùm,
že by mìli v duchovních vìcech èinit to samé, co èiní se svými denními nákupy,
totiž jíti tam, kde budou nejlépe obslouženi. Když jim metodistický faráø dá
více dobrého nežli já, nech� jdou k nìmu - já jim nebráním . Pan H. odvìtil,
že aèkoli toto jednání z jeho hlediska jest svobodomyslným, jest pøece jen velice
mylným. Jestliže èiníte v církvi to, co Pán o církvi rozkázal, pak mìli by zùstati
u vás, jsou-li ovšem oni i Vy dítkami Božími. Jestliže však zøízení Vaší církve
odporuje Pánu, pak, i kdyby se Vám sebe více líbila, ani Vy, ani Vaši èlenové
tam nemají co èinit . Ó, pravil duchovní, nemyslím, že nám Bùh dal o tìchto
vìcech nìjaká pøímá naøízení. Já vìøím, že On dává nám znaènou svobodu jednat
dle toho; jak v každém jednotlivém pøípadu za nejvhodnìjší uznáme a že jsme
ospravedlnìni, jednáme-li tímto zpùsobem. Odpovìï pana H. znìla pak následovnì:
Naopak, nebo� Slovo Boží mluví o tìchto vìcech právì tak zøetelnì, jako o cestì
høíšníka, jenž chce býti spasen . Bylo by mi velice milé, kdybyste mi ukázal
kde, odpovìdìl onen faráø, a pak spoleènì hledali ve Slovu Božím. Shledali,
že ti, kteøí radostnì pøijali evangelium, byli pokøtìni, jak stále zùstávali
v uèení apoštolském; ve spoleènosti, v lámání chleba a na modlitbách (Skutk.
2, 41. 42 ),
jak se uèedníci sešli v první den po sobotì ke stolu Pánì (Skutk.
20, 7 ),
jak ve svých shromáždìních všichni jeden po druhém vždy mohli svobodnì prorokovali
(vykládali, napomínali), aby se všichni uèili a všichni se potìšovali i jedni
druhým poddáni byli (I.
Kor. 14, 31.32 ),
jak starší v jednom každém shromáždìní mají pásti stádo Boží, opatrujíce je
a oèekávajíce odmìny, až se ukáže kníže pastýøù (I.
Petr. 5, 1-4 ).
Když skonèili, pravil duchovní: Vše mì velice zajímá, co jste mnì právì uvedl.
Jest to velice krásné a v theorii to zní zajisté dokonale; avšak v praxi, zdá
se mi, že by bylo zapotøebí nadpøirozené moci, aby vše to mohlo býti uvedeno
v život. Nepochybnì, odpovìdìl p. H. to jest právì to, èeho potøebujeme; øeknìte
mi však, proè byl dán Duch Svatý? odvìtil, o tam jsem skuteènì ještì nikdy nepøemýšlel
. Mnozí podobnì, jako tento pan faráø, nepøemýšlejí o úkolu a úøadu Ducha Svatého,
který On koná pøi vìøících, když se chtìjí øídit Slovem Božím. V I.
ep. Korintským v kap. 12
je zmínka o darech, jenž povýšená Hlava své církvi dala, a praví se tam: Ale
to vše pùsobí jeden a týž Duch, rozdìluje jednomu každému obzvláštnì, jakž ráèí
(kap.
12, 11 ).
Užíváním rùzných darù pod vedením Ducha Svatého bude lid Boží upevnìn, posilnìn
a utvrzen u víøe.

Duchovenstvo a svìtský
stav

Proè zaveden - Ctihodný

Prvé, nežli svìt vzal vyznávající církev do svojí
ochrany, nebyly vùbec známy kastovnické rozdíly, zvané duchovenstvo a svìtský
stav . Slovo duchovenstvo je pøeloženo z øeckého kléros a znamená podíl nebo
dìdictví (I.
Petr. 5, 3 )
a vztahuje se na všecky vìøící. Ti, kteøí nepatøí do tohoto domnìlého duchovenstva,
jsou nazýváni svìtským stavem èili laiky, od øeckého laios, t. j. obecný lid,
lùza. Duchovenstvem èili klerikály míní se tøída lidí, mající úøední právo k
vùdcovství v duchovních vìcech a ke zvláštní blízkosti Boží, plynoucí z úøedního
postavení. Následkem toho jest každý duchovní v moci svého úøedního, jemu pøiznaného
místa, pouze jediným ve shromáždìní, jemuž pøísluší moc vysluhovati svátosti
; ostatní jsou pouze laikové - obecný lid, kteøí nesmí se odvážiti knìžské povinnosti
vykonávati. A tyto rozdíly èiní a trpí se nejen ve státních, ale i ve vìtšinì
svobodných církví. Ale, která èást Písma mluví o tìchto dvou tøídách,
zvaných duchovenstvo a svìtský stav ?

Kde nalezneme nìjaké zmínky o lidech, zvaných
duchovenstva (roztøídìných mimo to ještì zvláštními tituly a hodnostmi), ustanovených
výhradnì ke službám Božím? Zdali nejsou veškeré dítky Boží knìžstvem (I.
Petr. 2, 5 a 9 )?
Zdali nemají všichni vìøící právo pøistupovati k Bohu a obìtovati Jemu duchovní
obìti (Žid.
10, 22 ;
13,
15 )?
Dr. Stanley, dìkan westminsterský, praví ve svých Christian Institutes o duchovenstvu
takto: V prvních zaèátcích køes�anstva tøída zvaná duchovenstvo nebyla známa.
Dr. A. T. Pierson napsal: Tyto názvy: duchovenstvo nebo svìtský lid byly výmyslem
ïáblovým v temných dobách . Uvedení tohoto rozdílu do církve Kristovy nebylo
pouze jen obyèejným vynálezem ïáblovým, ale mistrovským kouskem jeho satanského
umìní .

Dávati lidem pochlebná jména a udíleti jim hodnosti
jest naprosto nebiblickým (Job.
32, 21. 22 ),
zvláštì jména a tituly, jež Bohu samému jediné náleží. Svaté a hrozné (vl. ctihodné)
jest jméno Jeho (viz Žalm
111, 9 ).
Kdokoli pøivlastòuje si titulu ctihodný, jedná proti zásadì biblické,
prohlášené u Mat.
23, 8-12 .
Když se církev vdala za svìt, byly hned vynalezeny øády, roucha i ornáty, a
vyznavaèi Kristovi šli tak daleko, že ruku v ruce s duchem svìta tohoto založili
øád církevnické šlechty, jež mìla a má míti duchovní panství a vládu nad veškerým
køes�anstvem . Od té doby mají: Svatého Otce; Jejich Eminence, pány kardinály,
Jejich Milost a Jasnost arcibiskupy; velectihodné biskupy, veledùstojné arcidìkany
a dìkany, dvojctihodné faráøe i vikáøe, velebné pány a reverendy.

C. H. Spurgeon, mluvì o služebnících Pánì, pøivlastòující
si titul Reverend (ctihodný), poznamenal: Jest zvláštì podezøelou okolností,
že žádná tøída lidí se tak ráda nevystavuje na obdiv svým titulem, jako ti,
kteøí se vydávají za služebníky pokorného Ježíše. Petr a Pavel byli jistì velectihodní
muži, ale netoužili po tom, aby je druzí tak nazývali. Mladík, jenž právì vyšel
z ústavu a zaujal místo za kazatelnou, nazývá se již ctihodným panem Smithem,
kdežto jeho zbožný a zkušený otec, jenž po padesát rokù chodí upøímnì s Bohem,
nemá na takový titul žádného práva. Divíme se, kde mohl takový výmysl vzniknouti,
a od koho pùvodnì høíšná myšlenka tato pochází. Domníváme se, že èlovìk ten
žil v øímské ulici na trhu marnosti, aèkoli ctihodný Jan Bunyan o nìm zmínku
neèiní. Jedna vìc jest však rozhodnì jistá, že by se mu za dnù ctihodného Pavla,
ctihodného Petra neb ctihodného Appolla, dobøe nedaøilo.

Vy neuznáváte služebníky církve?

Kdo jest kazatelem

My vìøíme jistì v Božské zøízení køes�anské služebnosti.
Pán Ježíš, oslavená Hlava církve, udìlil zvláštní dary nìkterým vìøícím. On�
dal nìkteré zajisté apoštoly, jiné pak pastýøe a uèitele ... až bychom se sbìhli
v jednotu víry (Efez.
4, 11 a 13 ).
Naproti tomu není možno nalézti v Písmì jediné stopy dnešních moderních služebníkù
církvi neb sborù. Za to nacházíme tam množství zmínek o starších (biskupech)
neb pastýøích (viz Skutk.
20, 17 ;
14,
23 ;
I.Petr
5, 1 ).
Aèkoli uznáváme zvláštní a rozšíøenou služebnost bratøí zvláštními dary vystrojených,
také vìøíme ve všeobecnou služebnost, v níž všichni køes�ané mají podílu. Písmo
pøirovnává církev Boží k lidskému tìlu, jehož každý úd má své povinnosti a schopnosti
k rùzným výkonùm. Nemùže� tedy oko øíci ruce: Nepotøebí mi tebe (I.
Kor. 12, 21 ).
Ale zøídil Bùh údy, jeden každý z nich v tìle, tak jakž chtìl (verš
18 ).
Ale majíce obdarování rozdílná podle milosti (Øím
12, 6 ).
Ponìvadž máme tedy obdarování rozdílná, nemùžeme se povyšovati jedni nad druhé,
protože jeden úd potøebuje výkony jiného údu. Jestliže ale jediný úd, tj. lidmi
ustanovený èlovìk má obstarati veškeré výkony, jež Bùh rozdìlil mezi rùzné a
mnohé údy a veškeré klouby, jež mohou toliko býti zpùsobilými k vzdìlání všech
podle vnitøní moci v míru každého jednoho úda (Efez.
4, 16 ),
jaký div, že tak mnozí køes�ané trpí v porobì, temnosti a roztržce? V každém
shromáždìní dítek Božích mìla by býti poskytována úplná svoboda a volnost k
použití a upotøebení darù, jež Kristus jednomu každému udìlil. A že taková svoboda
byla Duchem Svatým dána, vidíme patrnì a jasnì z I.Kor
14, 23-40 .
V pøítomné dobì se však vynajde a zvolí jediná osoba, zvaná kazatel
*), která má jedinì nároky a výhradní právo pouèovati a napomínati shromáždìní
vìøících. Tato vláda nad nimi jest udržována mocí jeho úøedního postavení.
Od každého takového služebníka církve - kazatele, se oèekává, aby mìl nejménì
tøi rùzné dary, totiž dar evangelisty, pastýøe a uèitele. Zøídka však nalezneme
všechny tyto dary soustøedìny v jediné a téže osobì. Je-li kazatel evangelistou,
bývá sotva kdy schopným uèitelem, aby mohl ostatní bratry vzdìlávat a do Písma
uvádìt, aneb je-li uèitelem, bývá sotva kdy žádaným evangelistou, takže neobrácení
posluchaèi mu nebudou rozumìt a zùstanou odkázáni na osobní svìdectví druhých
vìøících. Tam kde toliko ustanovený kazatel smí hovoøiti ve shromáždìní, tam
je znemožnìno upotøebení darù, které Bùh svìøil ostatním vìøícím. V takových
shromáždìních bývá Duch Svatý uhašován a potrava, kterou Pán podává skrze mnohé
údy vìøícím k posilnìní, nebývá pøedávána, a tak hubenost, roztržka a blud musí
brzo následovat. Jeden presbyterský èasopis psal: K výchovì øádných služebníkù
církve jest nejménì deseti rokù potøebí. Avšak lidmi vychovaní služebníci,
kteøí se nauèili krásnì kázat, jsou jen na pøekážku v církvi Pánì.

Každý vìøící jest zodpovìdným Pánu, zda používá
èi nepoužívá duchovních i jiných darù, které by obdržel. Køes�ané nemusí èekat
na lidské zmocnìní, povolení nebo koncesi k uèení, kázání a napomínání. Jeden
každý, jakž vzal dar, tak vespolek tím sobì pøisluhujte, jako dobøí šafáøi rozlièné
milosti Boží (I.
Petr. 4, 10. 11 ).

Mohl by nìkdo namítnout, že kde je tak mnoho svobody
v pøisluhování, tam že se budou pokoušet sloužit i lidé zcela neschopní, které
Bùh nepøipravil a dary nevystrojil. Na to odpovídáme, že takoví lidé nebudou
mít prùchodu, nebo� bratøi posvìcení a ke službì vystrojení, snadno poznají,
kdo má a kdo nemá poselství ode Pána. A jelikož Písmo staèí pro všecky pøípady,
staèí proto i na tyto. Také chyby a nedokonalost v provádìní Božích zásad, tyto
nikdy nemìní a neruší.

*) Kazatel, øecky keryx . Tímto slovem mùžeme oznaèiti
každého èlovìka, který nìco hlásá, zvìstuje neb káže. Oznaèení toto náleží v
církvi všem bratøím, kteøí o Pánu Ježíši svìdèí a� již jedné nebo více duším.
Káže-li nìkterý øemeslník, rolník nebo úøedník Krista, Bible o nìm praví, že
je kazatelem. Kterak uslyší bez kazatele? (Øím.
10, 14 ).
Ano, dle této kapitoly mùžeme docela i slunce, mìsíc a hvìzdy nazvati kazateli,
jelikož po vší zemi rozšel se zvuk jejich a do konèin okršku zemì slova jejich
(Øím.
10, 18 ;
Žalm
19, 4. 5 ).
Jaké máte povolání? , ptal se kdosi jednoho obuvníka. Mé povolání je sloužiti
nebeskému Pánu, zvìstovati evangelium a ke spasení pøivádìti nesmrtelné duše
- ale živím se zhotovováním bot . Tento èlovìk byl dle Bible kazatelem. Na toto
slovo si dìlají výhradní právo obyèejní lidé, kteøí na kazatele studovali a
pak byli na kazatele ordinováni. Ale o nìjakém studování a ordinování na kazatele
Bible nièeho neví. Toto pojmenování není také titulem pro svìt, právì tak jako
jím nejsou slova apoštol, prorok, uèitel a pastýø . Pavel psal o sobì, že byl
postaven a ustanoven za kazatele a apoštola Kristova a uèitele
pohanù (I.
Tim. 2, 7 ;
II.
Tim. 1, 11 ),
ale nebyl ani na kazatele a ani na apoštola, ani na uèitele ordinován. On se
jím prostì stal z milosti Boží. O Noe je napsáno, že byl kazatelem spravedlnosti,
a také nebyl na kazatele ordinován (II.
Petr. 2, 5 ).
A tak až dodnes máme tisíce a tisíce služebníkù Pánì, které svìt jmenuje dle
práce, jež si chléb vydìlávají, truhláøi, kováøi, krejèími atd., kteøí ale ve
službì v církvi a ve zvìstování evangelia v nièem si nezadají s tìmi, kteøí
všechen èas vìnují práci Pánì. Ti jsou také kazatelé. I o nich platí: Jak krásné
nohy zvìstujících pokoj, zvìstujících dobré vìci (Øím.
10, 15 ).
Suma všeho: Bible nezná žádnou kastu lidí, zvanou kazateli, ani žádný titul
a hodnost kazatele .

V II.Tim.
4, 5
má býti: Dílo evangelisty konej, místo dílo kazatele konej . Zde není øecké
slovo kléros, ale evangelistes .

Zvolení a najatí služebníci

Slovo úøad v naší Bibli

Nemáme též žádné slovo v Písmu o církvi, volící
si svého pastýøe neb kazatele, èili jinými slovy o ovcích volících si svého
pastýøe. Pán daroval pastýøe a církev vzala. Církev neboli sbor nemá žádného
práva volit a stanovit, který z Božích darù duchovních chce pøijmout. Tato nepatøiènost
byla poèátkem sektáøství v Korintì. Nìkteøí dávali pøednost Pavlovi a jeho duchovním
darùm, jiní Apollovi, jiní Petrovi a darùm, které tito mìli. Byli nespokojeni
vzít si všecky dary a proto zvolili si tehdy Korintští takové, které
mìli sami za nejlepší.

Nìkteøí vìøící se zvláštní smìlostí usilují dokázat,
že køes�ané mají též právo zvolit si své služebníky-kazatele, jako si mohou
voliti své lékaøe nebo právníky. Ale Písmo nedává nikde souhlasu k takovému
smýšlení. Na obhájení této theorie bývá uvádìna 6. kapitola ze Skutkù apošt.,
ale tu podotýkáme, že sedm vybraných mužù nebylo zvoleno k uèení nebo ke kázání,
nýbrž k pøisluhování stolùm . Jejich výkony a povinnosti, ke kterým byli zvoleni,
týkali se výhradnì èasných, nikoli duchovních vìcí. Jisté, že je náramný rozdíl
mezi péèí o peníze a pokrmy a mezi péèí o duše! Tohoto dùkazem je druhý verš
oné kapitoly, kde se èiní rozdíl mezi službou v Slovì a pøisluhováním stolùm
. Aèkoli církev jeruzalémská tìchto sedm bratøí vyvolila na rozkaz apoštolù,
ona zvláštní služba jim byla svìøena apoštoly samými.

Slovo Boží napomíná vìøící, aby znali ty, kteøí
pracují mezi nimi (1.Tess.
5, 12 -13 ),
aby pozdravovali, vzpomínali a poslouchali jich (Žid.
13. 7 ,
17.
24 ),
a ne nikdy, aby si je sami volili neb ustanovili. To èiní Pán - Hlava
Církve - který si je vystrojí dary svými. Služebníci Kristovi nemají být poznáváni
(a také nemohou býti poznáni) po úøední hodnosti, titulu a nebo ordinací,
ale po práci. Pøipouštíme sice, že i v mnohých denominacích jsou Bohem
nadaní uèitelé, evangelisté a pastýøi, avšak oni nejsou jimi následkem lidského
ustanovení a ordinace, nebo školského vzdìlání, ale vystrojením a vùlí Boží.
Dobrý krejèí je známý jakostí své práce. Tou samou cestou stávají se známými
ti, jež Duch Svatý za evangelisty, pastýøe a uèitele povolal a ustanovil. Aèkoli
presbyteøi, synody, církevní výbory a konference uvádìjí kazatele do úøadù
církevních*), køes�ané nejsou však proto nikterak vázáni nebo povinni uznati
je za Bohem povolané ku zvláštní službì, leè by prokázali schopnosti.
V Písmì podrobnì uvedené (viz I.
Tess. 5, 12. 13 ;
Žid.
13, 17 ).

Nynìjší zakoøenìný zvyk dnešních kazatelù, nechajících
se najímat lidmi za tolik a tolik roèního platu, jest rovnìž protibiblickým
a zavrženíhodným. Kupování, prodávání a najímání, vztahující se k pøisluhování
v církvi Boží, jest naprosto nesprávným jednáním. Pøedstavme si apoštola Pavla,
že by se Korintskými najal za ujednaný plat! Jestliže kazatel je najmut
lidmi, tedy je služebníkem jejich a oni jsou jeho pány, platíce jej.
Když jeho kázání se posluchaèùm znelíbí (mnozí z nich mohou býti neobrácenými!),
tedy zajisté brzy pocítí, že je pro nìho lepší ohlédnout se po nìjakém novém
místì v jiném sboru. Na druhé stranì zase kazatelé, zdá-li se jim plat malý,
pohrozí stávkou neb výpovìdí. Tak jistý kazatel se kdesi rozkøikl na pøítomné
údy církve : Což pak myslíte, že Vám budu kázat za .... korun? - Je svatou pravdou,
že Pán ustanovil, aby ti, kteøíž evangelium zvìstují, z evangelium živi byli
(I.
Kor. 9, 14 ),
a proto ti, jež On vystrojil, povolal a poslal, budou vždy míti své potøeby
opatøeny, aniž by museli sahati k nebiblickým prostøedkùm. Služebníci Kristovi
mají vzhlížet o pomoc jedinì ku Pánu samému. Kdyby najímání bylo zrušeno, byli
by brzy i nájemníci (Jan.
10, 12 )
odstranìni. Jestliže ale služebníci Kristovi nejsou ve stavu (schopni) Mu dùvìøovat,
že by naplnil všelikou potøebu jejich, tak a� si najdou nìjaké poctivé zamìstnání,
kterým by si svùj denní chléb vydìlávat mohli.

Rùzné denominace pomáhají si èasto pøíspìvky i od
lidí nevìøících. Vše možné bývá podnikáno, aby pøíjmy k podporování jejich vìci
byly zvýšeny. Církevní zábavy, trhy a bazáry, slavnosti, vìdecké pøednášky,
veèírky, výlety, koncerty, loterie (tomboly), ba i ochotnická divadelní pøedstavení
napomáhají vynucovati peníze z kapes neobrácených mužù a žen k zaplacení kazatelova
služného, nebo k zaplacení dluhu, který vázne na mnohých domích Božích .

Jaký div, že pak jeden nevìrec poznamenal k presbyterskému
kazateli: Myslím, že váš Bùh musí mít velikou nouzi o peníze; soudím tak podle
lákadel, jichž církve užívají, aby je pro Nìho získali. Celý podpùrný systém
církevní, spoèívající v zábavách a podnicích, jest svìtský. Satan èiní si zástavní
právo na všecka zaøízení, jež synové hnìvu (Efez.
2, 3 )
pomáhají podporovat. Když køes�ané vstupují do Egypta, aby si tam vyžádali pomoci
od neobrácených lidí pro dílo Pánì, pak nemusí být nikterak pøekvapeni, když
svìtští lidé budou žádati, aby mìli také podílu v jejich øízeních a záležitostech
církevních. Živý a vìèný Bùh není ještì a nebude ožebraèen! Ten, který živil
a vydržoval národ Izraelský na neúrodné poušti, bude moci zajisté uživiti také
ty, které povolal a vystrojil k dílu Svému, aniž by potøebovali bráti útoèištì
k žebrání penìz od nevìøících. Jeho Slovo dí: Nic nevzali od pohanù (III.
Jan. 6-8 ).

*)Úøady a úøedníky nacházíme ve státních podnicích,
svìtských spolcích a svìtských církvích, nikoli ale v církvi Pánì . Ona
má služby, služebnosti nebo pøisluhování a služebníky . Slovo úøad se v celém
Novém Zákonì vùbec nenachází; v následujících místech èeské Bible místo
úøad má státi služba nebo služebnost . K Øím.
12, 7
jest slovo diakonia, které znamená službu nebo služebnost, nikdy ale ne nìjaký
úøad v dnešním slova smyslu. Diakonia je na náledujících místech pøeložena slovy
: službou, pøisluhováním nebo služebností ; viz: I.
Kor. 16, 15 ;
II.
Kor. 4, 1
; 5,
18 ;
6, 3; Efez.
4, 12 ;
Kol.
4, 17 ;
I.
Tim. 1, 12 .
atd. K 1.Tim.
12, 7
má tudíž také býti: Buïto službu v pøisluhování, místo: úøad v
pøisluhování .

V I.
Kor. 9, 17
èteme: Úøad je mi svìøen . Zde je slovo oikonomia, které se rovnìž vyskytuje
v Efez.
1, 10 ;
3,
2 ;
Kol.
1, 25 ,
kde je rùznì pøeloženo. Dále se nachází u Luk.
v kap. 16., verších 2., 3., 4. ,
kde je pøeloženo slovem vladaøství . To samé slovo, jenže mužského rodu, je
v téže kapitole ve verši 3. pøeloženo slovem vladaø a ve verši 1., šafáø ; v
následujících místech též slovem šafáø : Luk.
12, 42 ;
I.
Kor. 4, 1. 2 ;
Titus
1, 7. ;
I.
Petr. 4, 10 .
Toto slovo lze tìžko pøeložiti. Nìmci je pøekládají slovy Haushalt, Verwaltung
(domácnost správa); Weizsäcker jednou Anordnung (naøízení). Anglická Bible v
tìchto dvou místech v ep. k Efezským a jednou v ep. ke Kolosenským krásnì slovem
dispensation (období, dispensace); na ostatních místech stewardship (správcovství,
správa). V I.
Kor. 9, 17
místo úøad by se tedy spíše mìlo pøeložit správa nebo šafáøství (ustanovení,
pøíkaz, øízená atd.).

V Efez.
6, 20
je to samé slovo jako v II.
Kor. 5, 20 ,
kde je pøeloženo poselství . V Efez.
6, 25
by správnìji mìlo býti : pro nìž vyslancem (neb postem) jsem v øetìzu,
místo úøad konám . Nìmecká i anglická Bible pøekládají vyslancem na obou místech.

V ep. k Žid.
8, 6 ,
kde je øeè o Kristu, máme slovo leiturgia (veøejná služba) V následujících místech
je to samé slovo pøeloženo službou, viz II.
Kor. 9, 12 ;
Filip.
2, 17 ;
Žid.
9, 21 .
To samé slovo mužského rodu se nachází k Øím.
13, 6 ;
15,
16
; Žid.
1, 7 ;
8,
2
a znamená služebník (veøejný). U Lukáše
1, 23
je totéž slovo; a v kap.
23, 50
má být : jeden z radních namísto jeden z úøadu, aèkoliv se zde jedná o židovskou
radu (viz verš 51.), kde je tentýž výraz.

Ordinace

Apoštolé a jimi zplnomocnìní bratøi - Jejich zakládající moc

Také nikde v Novém Zákonì nenajdeme, že by køes�ané
byli ordinováni èili ustanoveni nebo zøízeni lidmi k uèení a kázání.
Apoštolé a jimi zplnomocnìni vìøící muži, ustanovili a zøídili sice starší
anebo biskupy, aby peèovali a bdìli nad svìøeným jim stádcem, ale oni nikoho
neordinovali k tomuto úèelu, aby mohl kázati, køtíti a vysluhovati veèeøi Pánì
. Je samozøejmé, že mezi zøízenými staršími byli mnozí Pánem vystrojeni dary
k vyuèování a napomínání i zvìstování evangelia, a že tìchto darù používali,
ale oni nebyli k tomu zvláštì ustanoveni nebo ordinováni . Biskup
nebo starší byl správcem èili dohlížitelem, ale nikoli vždy zároveò uèitelem
nebo evangelistou. I.Tim.5,
17 .
to jasnì dokazuje : Pøedložení (t. j. starší), kteøí dobøe spravují, dvojí cti
hodni jmíni budete, zvláštì ti, kteøí pracují ve slovu a uèení . Toto
místo Písma objasòuje nám, že tam byli také starší, kteøí nepracovali ve Slovu
a uèení, a že proto nebyli ke kázání a uèení ustanoveni, nebo zøízeni byli všickni
starší, ti, kteøí nepracovali i ti, kteøí pracovali ve Slovu a uèení. Dále v
každém sboru byl vìtší poèet starších neboli biskupù, kteøí nebyli ustanoveni
od církve, ale od apoštolù neb jich zástupcù . Starší kazatelé nynìjší doby
ordinují mladší kazatele a starší v napodobení apoštolù vzkládáním rukou. Na
obranu ordinace bývá obyèejnì uvádìn text z 1.
Tim. 4, 14 :
Nezanedbávej daru, který jest v tobì, jenž jest dán skrze proroctví a vzkládáním
rukou starších . Ale II.Tim.
1, 6
zní: Abys roznìcoval v sobì dar Boží, kterýž jest dán skrze vzkládání
rukou mých . Zde vidíme zøejmì, že zvláštní ten dar byl udìlen vzkládáním
rukou apoštolových. Starší mu tohoto daru nepropùjèili; oni byli pouze pøi
tom vzkládání rukou zúèastnìni. Jaký dar obdrží nyní kazatel pøi své ordinaci?
Milost ordinace byla mu udìlena, pravil nám nedávno jeden kazatel. Jaký
nový druh milosti to jest? Skutk.
13, 3
poskytují nám jiný pøíklad vzkládání rukou, který však nebyl ordinací. Byl to
jednoduchý výraz ujištìní církve o úèastnosti na spoleèné práci mezi pohany,
k níž Barnabáš a Pavel odcházeli. Oni mnohá léta již pøed tím zvìstovali evangelium
a vyuèovali vìøící v Antiochii, a rozumí se samo sebou, že bratøi v Antiochii
tomuto výrazu bratrského ujištìní nepøikládali významu dnešní ordinace. Tážeme
se však tìch, kteøí ordinují druhé k služebnosti: Kde jest vaše oprávnìnost?
Že apoštolé ordinovali, jest nadevší pochybnost jisto, ale oni byli k tomu Pánem
oprávnìni a vystrojeni, aby položili základ, na nìmž my vzdìláni jsme (Efez.
2, 20 ).
Pro tuto základní práci byli vystrojeni zvláštními dary, takže mohli
konati zvláštní divy a zázraky, na nìž Slovo poukazuje jako na legitimaci
jejich apoštolství (II.Kor.
12, 12 ).
Další námitkou bývá: Ale Titus pøece také ustanovil starší . Zcela správné,
ale on byl k tomu zase zplnomocnìn apoštolem Pavlem. Tento mu píše :
Z té pøíèiny zanechal jsem tebe na Krétì, abys to, èehož tam ještì potøebí,
spravil a ustanovil po mìstech starší. . . (Titus.
1, 5 ).
Když Titus vykonal toto poruèení, mìl se zase navrátiti k Pavlovi do Nikopolis
(3,
12 ).
Je vùbec otázkou, zda-li Titus obdržel právomoci i jinde starší ustanoviti.
Jakým právem však dnešní církev ordinuje své služebníky? Nech� jediný èlovìk
na zemi prokáže, že má právo a moc èinit tak nyní! A je-li tomu tak, nech� pøedloží
své zplnomocnìní!

Kdyby dnes nìkteøí zbožní laikové (t. zv.) jednoho
ze svého støedu ordinovali ke kázání evangelia, jistì. že by duchovenstvo takového
sluhu církve neuznalo. Avšak tážeme se, kde a kdy obdrželo duchovenstvo samo
plné moci k ordinování? Vìøí snad také v apoštolskou posloupnost? - Církev skotská
se r. 1560 zøekla ordinace svého knìžstva skrze vzkládání rukou, nazvavši je
povìrou . Avšak po jedenácti létech ordinaci zase obnovila (viz Beverley: Ministry,
str. 4.). V Bibli èteme toliko o ordinaci starších, t. j. dohlížitelù. Nemáme
ale žádného místa v Písmì o zøízení k faráøství nebo ke kazatelství . Tato nesrovnalost
byla zøejmì v denominacích poci�ována, ale pøešlo se to tím, že faráø neb kazatel
byl nazván vyuèujícím starším . Zámìnou jména mìla být ordinace za každou cenu
zachována, a k tomu smìøují i všechny její obhajoby. Avšak jedno zùstává jistým
: Ordinovati mìli právo jedinì apoštolé a jimi zplnomocnìní bratøi, ale potom
již nikdo jiný .

*) Ve Skut.ap.
14, 23
èteme : A zøídivše jim, podle daných hlasù, starší po církvích . To jedno
sloveso chei rotonein, jež se nachází v tomto verši, je v naší èeské Bibli pøeloženo
skoro celou vìtou : zøídivše jim podle daných hlasù . V nìmeckých Biblích,
v Elberfeldské i Miniaturní, je pøeloženo prostì zvolili : Als sie ihnen
aber in jeder Versammlung (Gemeinde) Aelteste gewählt hatten (Když [apoštolé]
jim [onìm vìøícím v každé církvi (sboru) starší zvolili. Weizsäcker taktéž
: Oni (apoštolé) ale zvolili jim v každém sboru starší . V anglických
Biblích èteme : They had ordained them elders (Oni zøídili jim
starší; aut. pøekl.) a They had apointed them elders (Oni ustanovili
jim starší; revid. pøek.). Etymologický (slovo-zpytný) význam onoho slova
arci je ruku vztáhnouti, bylo jej asi užíváno o volbách a schùzích lidu pøi
hlasování. Èasem ale vyvinul se smysl onoho slova na pouhé voliti . Ještì dvakráte
vyskytuje se ono slovo v Novém Zákonì. Ve II.Kor.
8, 19
je správnì pøeloženo prosté slovem vyvolen . Ve Skut.
ap. 10, 41 ,
kde se vyskytuje s pøedložkou pro (pøed, prvé) je pøeloženo slovem zøízeným
. Proto i ve Skut.
ap. 14, 23 .
má se jednoduše pøekládati jako na tìchto posléze dvou jmenovaných místech prostì
buïto: zvolili nebo zøídili - ustanovili . Pøi tomto zvolení, jež bylo výkonem
apoštola Pavla a Barnabáše, nebyla církev vùbec èinnì zúèastnìna. Svou zakládající
pravomocí Pavel a Barnabáš ustanovili starší a církev je jednoduše pøijala.

Vy jste ale také sektou

Kacíøstvo a roztržky høíchem

Nìkteøí ujiš�ují, že køes�ané; kteøí se snaží jednati
dle zásad, jež jsme na pøedcházejících stránkách vysvìtlili a Písmem odùvodnili,
jsou právì tak sektou, jako každá jiná. Jest to pravdou? Zda-li vùbec
není možné se shromažïovati na témže základì a dle tìch samých
zásad jako apoštolé ? Byly církve, které jednaly dle ustanovení apoštolù, také
sektami ? A když houfeèek vìøících tak dnes jedná, jest také sektou ? V pùvodním
textu slovo sekta zní hairesis, t. j. kacíøstvo (viz Skut.
15, 5 ;
24,
5 ;
28,
22 ).
Apoštol píše Korintským : Nebo� musejí i kacíøstva mezi vámi býti ( Hairesis,
I.Kor.
11, 19 ).

Mezi jinými skutky tìla, jako cizoložstvem, èarováním
atd., pøipomíná Písmo u Gal.
5. 19. 20
též sekty èili kacíøstva (hairesis). Denominace, podotknul kdosi správnì, jest
pouze povrchní, zdánlivì pravý význam slova schisma, vymyšlený k zakrytí nahoty
a pádu køes�anství. To co mnozí køes�ané zovou denominací jmenuje Písmo, jak
právì uvedeno, kacíøstvím (hairesis) a roztržkou nebo rozkolem (schisma) - viz
v øeckém I.Kor.
1, 10-12 ;
12,
25 ,
takže cokoli nyní slyšíme o denominacích pìkného, a� jsou jakkoli chváleny a
obdivovány (nyní jest zvláštní modou o nich všech dobøe mluviti), pøece zùstane
pravdou pravda Slova Božího, že každá sekta je høíchem a každé tvrdošíjné
pøidržení se nebiblických zásad dùkazem neposlušnosti. Jedno jest tìlo
(Efez.
4, 4 )
jest velikou pravdou Slova Božího. Mluviti o rùzných odvìtvích církve èili denominacích,
znamená konec koncù tolik, jako mluviti o mnohých roztržkách; nebo� církev Kristova
jest jedním tìlem (Efez.
5, 29-30 ),
má jednoho Pána (Efez.
4, 5 )
a jednoho Ducha (I.
Kor. 6, 17 ;
Efez.
4, 4 ).

Ponìvadž roztržka v tìle Kristovì jest høíchem a
ponìvadž nebiblických zásad a útvarù má se vìøící varovati, aby neèinil roztržek,
jest nutna žádoucí náprava a obrat k poslušnosti Slova Božího, v nìmž najdeme
správné východisko z církevního zmatku. Bylo snad množení církve za èasù apoštolských
množením sekt? Jistì že nikoli ! Proè tedy køes�ané, kteøí, tøebaže v malém
poètu, vracejí se zpìt ke skálopevným stanoviskùm Písma, shromažïujíce se ke
jménu Pána Ježíše, pøijímajíce toho, jehož On pøijal a nepøivlastòujíce a nedávajíce
si žádného sektáøského jména a neèiníce žádných nebiblických závazkù pro obecenství,
mají býti nazýváni sektou ?

*) Dnes již nemáme na živu žádné apoštoly, aby nìkomu
ze své zakládající mocí udìlili právo i moc nìkde starší ordinovat. Ale díky
milostivé péèi našeho Pána, že vzdor tomu v každém sboreèku mùžeme nalézt bratry,
kteøí jsou vystrojeni dary a trpìlivostí a kteøí o církev Boží peèují. Když
ne již více skrze apoštoly, tedy pøímo Duchem Svatým máme dnes mnoho starších
ustanovených, jimž také platí ono slovo : Buïtež tedy sebe pilni i všeho stáda,
v nìm Duch Svatý ustanovil vás biskupy, abyste pásli církev Boží, kteréž
sobì dobyl svou vlastní krví (Skut.
ap. 20, 28 .).
Tito starší mají býti církví, která vidí jejich dary, prostì uznáni, ale nikoliv
ordinování, t.j. voleni - zøízeni. Jejich postaèitelnou legitimací jsou duchovní
dary, které obdrželi, a pøíkladný život, který vedou.

Naše postavení (stanovisko) a
stav

Dvojí zpùsob sektáøství
- Svìdectví

Pøipouštíme otevøenì, že pravé církevní postavení
nezaruèuje ještì správný duchovní stav. Jest zcela možno že køes�ané, biblické
postavení zaujímající, mohou se v srdci i cestách svých státi sektáøskými. Pøirozenì
jsme zajisté všickni k sektáøství naklonìni a velice potøebujeme širokosti mysli
(1.Král.
4, 29 )
k chodìní na úzké cestì poslušnosti. Misionáø Henry Groves pravil, že špatný
stav, jenž jest uvnitø, jest vždy více nebezpeènìjší duši a více škodlivý duchovnímu
životu, nežli chybné postavení, jenž jest zevnì. O sektáøství napsal
tento muž Boží toto : Aèkoli sektáøství má rùzné formy a útvary, charakterisují
je toliko dvì známky : 1. Sektáøství vyžaduje nejen zvláštního názvu pro církev,
ale též uznání zvláštních pravidel jež ve Slovì Božím nejsou obsažena. 2. Aèkoli
èiní Slovo Boží základem pro obecenství, vyžaduje na vìøících pochopení a podrobení
se pravdám, jenž Bùh neuèinil rozhodujícími pro obecenství vìøících. V prvním
pøípadu je Slovo Boží v pravém smyslu slova jako Boží postaèitelný vùdce, zavrženo,
v druhém nesprávnì užíváno a tak uèinìno pøíèinou roztržek... Tento druhý zpùsob
sektáøství jest rázu více svùdného. Pøijímání Bible za jediné pravidlo víry
a života není spokojeno s jejími základními pravdami, na nichž Bùh obecenství,
v nìmž by nás chtìl vzdìlávati, uèinil závislým, ale váže svìdomí vìøících na
vìci, v nichž jsme dle vùle Boží zodpovìdni Pánu a ne lidem. Tento
druh sektáøství posunuje opìt stranou základ, spoleèný všem svatým, na nìmž
jak otcové, tak dítky v Kristu stojí spoleènì. Skuteèný, aèkoli
ne zúmyslný výsledek všeho jest duch, nalézající výraz ve slovech: Táhni pryè
nepøistupuj ke mnì nebo� svìtìjší jsem nežli ty (Izaiáš
65, 5 ).
Pan R. M. Henry z Belfastu, døívìjší baptistický kazatel, pravil na smrtelném
loži jednomu našemu starému pøíteli : Mìj se dobøe, drahý bratøe! Kéž by Ti
Bùh pomohl ve snaze držeti dvéøe evangelia otevøené všem høíšníkùm a
dvéøe církve všem svatým ! Bylo by dobøe, abychom byli pamìtlivi slov
jiného upøímného bratra : Mám celého Krista ke svému spasení, celou Bibli
pro duchovní vedení a pouèení, celou církev Boží k obecenství a celou
služebnost Ducha v ní naleznu; celý svìt jest mou farností, abych vždy
byl vìrným a nestal se nikdy sektáøem .

Následující slova milovaného bratra, jenž nyní jest
již u Pána jsou hodna vzpomínky : Jsou mnohé vìci ve sborech vìøících, shromaždujících
se ve smyslu Písma, které volají po nápravì a pokoøení, ale my se tìchto vìcí
nedržíme, aniž na nì poukazujeme jako na èást vùle Boží. Vy pravíte, že jste
nalezli pýchu, svìtskost, sobectví a mnoho jiných žalostných vìcí mezi vìøícími
tìchto sborù ? Dejme tomu, že tomu tak jest: Nebudu se pokoušet popírati to.
Ale byly námi kdy tyto vìci prohlášeny jako Bohu milé a uèinìny podstatnou èástí
a základem ke shromaždování se ? To bývá z pravidla pøehlíženo! Nebiblické obyèeje
v rùzných sektách køes�anstva jsou životní a podstatnou èástí jejich systémù,
jsou hájeny, uèeny a ospravedlòovány, a ti, kteøí náleží k sektám tìm, jsou
proto podporovateli jejich zla. Církevní jejich zøízení zabrala místo Slova
Božího a zastínila je. My se neoddìlujeme od bratøí v tìchto denominacích,
ale oddìlujeme se od jejich nesprávných zásad a systémù, v nichž se upírá
první místo i právo Pánu Ježíši v Jeho vlastním domì. - Mladý muž tázal
se mne, jak se vede jistému sboru. Øekl jsem mu o tamìjších žalostných nepokojích
a docela i roztržkách.. A to nazýváte Božím poøádkem? , tázal se dále. Ó, nikoli,
nebo� ani Pavel nenazýval takový stav v Korintu Božím poøádkem, ale on vzdor
tomu nikdy neradil, aby Korintští opustili svá prostá shromáždìní kolem Pána.
a pøijali nìjaký lidský výmysl k udržování alespoò zevnìjšího zdánlivého
poøádku.

Obyèejné námitky

Náprava vìcí - Úzká stezka

Pøipouštím, že jsou v našem církevním sdružení èlenové,
kteøí nikdy uspokojivì nevyznali, že jsou znovuzrozeni. Ale proè bych nemìl
zùstati nadále èlenem a nepokusiti se o nápravu? Ale Slovo Boží neschvaluje,
aby vìøící setrvávali v nebiblických postaveních, tøeba by pohnutkou k tomu
bylo: èiniti dobøe . Ponìvadž sektáøství jest Bohem odsouzeno, jak mají a mohou
udržovati vìøící to, co pùsobí jemu nelibost?

Mnohým køes�anùm pøedstírá pokušitel, že by mohli
èiniti více dobra v kruhu, v nìmž se právì pohybují, aby jim tak pøekážel
jednati dle pravdy Boží. Vždy� mají pøece zde tak mnohé pøíležitosti k èinìní
dobra a kdyby se zøekli svého èlenství a nebiblických církevnických systémù,
jejich vliv byl by zmenšen a jejich užiteènost zeslabena ! Jim
platí Samuelova slova k Saulovi, jež by mìla jimi vážnì býti uvážena: Zdaliž
libost takovou má Hospodin v zápalích a v obìtech, jako když se poslušenství
koná hlasu Hospodinova? Aj, poslouchati lépe jest, nežli obìtovati,
a ku poslušenství státi, nežli tuk skopcù pøinášeti (I.
Sam. 15, 22 ).
Vìøící mají vìrnì Pánu sloužiti a výsledky práce své ponechati jemu. Zamìstnáním
a jedinou touhou køes�anovou jest líbiti se Pánu ve všech vìcech, za všech èasù
a za všech okolností, a� to stojí cokoli. Takovéto jednání je samo nejlepším
zdarem. O Pánu samém jest napsáno: Nadarmo jsem pracoval, daremnì a marnì sílu
svou jsem strávil. Ale však soud mùj jesti� u Hospodina, a práce má u Boha.
mého (Iz.
49, 4 ).

Mnohé, co nyní bìžnì platí mezi lidmi jako zdárná
a výsledky se honosící služba, bude jednou pøed soudnou stolicí Kristovou nalezeno
pouze døevem, senem a strništìm (I.Kor.
3, 12 ).
Pochvala, kterou Pán pronesl ke služebníku u Mat.
25, 23
nezní: To dobøe, u všech oblíbený a mnohé výsledky mající služebníèe,
ale: To dobøe, služebníèe dobrý a vìrný . Jdi tam, kde mùžeš býti nejvíce
užiteèným. Pøipoj se tam, kde se ti nejvíce líbí. Takové pokyny bývají dávány
mladým vìøícím, a tito, slyšíce je od starších, posuzují je jako Slovo Boží.
Tímto nebiblickým uèením bývají mladí, vážní a horliví køes�ané naplnìni pøedsudkem
proti pravdì, takže nejsou nikdy hotovi a schopni èiniti vùli Boží. Chtìl bych
s vámi míti obecenství, kdyby pan N. N. byl též mezi vámi. Pak byste ale nešel
k Pánu, nýbrž k panu N. N. A kdyby tento šel s Mistrovým poselstvím
do cizí zemì, vy byste se patrné zase vrátil k sektì, která jest nejvíce oblíbenou,
nebo tam, kde byste byl nejlépe sycen, t. j. kde se nejkrásnìji káže! Kdyby
se všickni vìøící v mìsteèku, v nìmž sídlíte, shromaždovali jednoduše ke jménu
Ježíše Krista, mìl byste užitek ze všech duchovních obdarování v tomto shromáždìní;
jestliže ale neposlouchají Pána a zùstávají v sektáøském postavení, má jejich
neposlušnost býti pøíèinou toho, abyste zavrhoval Boží zásady? Jistì
že nikoli. Kdyby pouze dva nebo tøi vìøící shromaždovali se dle novozákonních
zásad v místì, kde bydlíme, naše místo má býti vždy mezi nimi. Zaslíbení zní:
Kdekoli shromáždí se dva neb tøi ve (ke) jménu mém, tu� jsem já uprostøed nich.

Cesta poslušnosti zùstane vždy úzkou. Poslušnost
v minulém starozákonním období (dobì) obyèejnì pøinášela vezdejší-èasná požehnání,
avšak poslušnost víry pøítomné doby novozákonní pøináší více ménì zkoušky a
utrpení. Mnozí, kteøí se radují z daru, o nìmž je øeè. v ep. Øím.
6, 23 ,
nejsou tak mnoho potìšeni darem, na nìjž je poukázáno v ep. Filip.
1, 29 :
Nebo vám jest to z milosti dáno pro Krista, abyste netoliko v Nìho vìøili,
ale také pro Nìj i trpìli . Ti, kdož se rozhodli následovat Pána Ježíše
na cestì oddìlení ode všeho nebiblického, ponesou vždy Jeho pohanìní.

Jednání dle pravdy

Nezmìnitelné zásady - Pán pøijde

Budete-li chtíti vždy jednati dle pravdy Boží, mùžete
s jistotou oèekávat odpor a protivenství. Každá možná pøekážka bude vám kladena
v cestu svìtsky i nábožensky smýšlejícím lidem, abyste zdrženi byli od upøímného
následování Krista. Budou vám poukazovati na malý poèet tìch, kteøí se jednoduše
shromaždují ke jménu Pánì, na jejich slabé svìdectví, na nedostatek nadaných
uèitelù a pohrdání se strany vysoce vzdìlaných osob vysokého postavení. Èasto
budete pouèováni, že váš vliv bude poškozen a bude vám pøipomínáno, že vaše
užiteènost bude zeslabena, že jsou to pouze vaše vlastní domnìnky a osobní náhledy,
jež zastáváte, že je to vaše tvrdošíjnost a smìlost pøedstavovati a domýšleti
se, že to víte lépe, nežli nadaní kazatelé. Bude vám pøezdíváno darbystù, separatistù
atd. Pøátelé, od nichž oèekáváte pomoc v provádìní zásad Božích, budou vám klásti
odpor. Budou na vás pohlížeti s podezøením a nedùvìrou; s kazatelen, øeèniš�
i tiskem bude lid upozoròován, aby byl pøed vámi na stráži, vystøíhal a vyhýbal
se vám. Jednajíce vìrnì a upøímnì dle zjevené pravdy, budete nazýváni pøíèinou
rozkolu a rozhoøèení a mrzutostí v rodinách i sborech, kde stále byl klid a
pokoj . Ale to není nic nového a cizího pod sluncem. Pravda Boží rozdìluje.
Pán Ježíš pravil: Pøišel jsem zajisté, abych rozdìlil èlovìka proti otci jeho,
a dceru proti mateøi její, a nevìstu proti švegruši její. A nepøátelé èlovìka
domácí jeho (Mat.
10, 35-37 ).
Cokoli vám Pán rozkáže, to èiòte bez ohledu na následky. Mnozí, kteøí velice
se tìší a prodlévají u slova kdokoli u Jana
3, 16
(každý, kdož), nejsou již tak mnoho spokojeni slovem cokoli u Jana
2, 5
: Což by koli vám øekl, uèiòte .

Jestliže nevyjdete k Pánu, jedinì a cele k Pánu
samému (Žid.
13, 13 ),
pakliže se snad oddìlujete pouze k vùli nadaným a uèeným bratøím, nebo ponìvadž
jste pøišli k obrácení jejich prostøednictvím, nebo za pøíèinou nedorozumìní
s nìkterými v denominaci, již právì opouštíte, pak se tam zase brzy navrátíte.
Stezka zavržení s Kristem jest obtížnou tìlesné mysli, a když se najednou objeví
obtíže v biblických shromáždìních, tu obyèejnì ti, kteøí pøišli k poznání pravdy
jen skrze lidi a oddìlují se jen k vùli lidem, nemají milosti ani trpìlivosti
vzdorovat obtížím tìmto. Mùže se stát, že køes�ané a køes�anské kroužky budou
dìlat chyby v provádìní Božích zásad, ale zásady tyto vzdor tomu zùstanou
nezmìnìny. Nebojte se obtíží ani následkù. Nedovolte, aby myšlenka o vašem
vlivu nebo užiteènosti byla vám pøekážkou v následování Pána. Buïte vìrni a
pøenechte výsledky Jemu samému.

Jeden mlékaø v jistém skotském mìsteèku chtìl zaujmouti
své místo mezi vìøícími v Pána Ježíše Krista. Ze všech stran byl varován a èinìn
nátlak na nìho, aby mu v tom bylo zabránìno. Bylo mu poukazováno hlavnì na to,
že jeho odbìratelé pøestanou kupovati mléko u nìho, pøipojí-li se k onomu kroužku
vìøících. Tedy s pomocí Pánì, pravil, prodám své krávy a zaènu provozovati nìco
jiného. Stateèný bojovník køíže!

Køes�ané, kteøí jsou pøipraveni k celému následování
Pána a ochotni, je-li potøebí, ztratit vše zemské pro Nìho, jsou velice hledaní
v dnešní dobì, v níž se tolik slouží mamonu. S køes�any, kteøí jsou podobni
rybám v rosolu, bez høbetní kosti, ïábel nikdy nemá mnoho obtíží a nesnází;
takoví nejsou také mnoho platni ve službách Božích. Davidovi lidé øekli jednou
v èasu velikého zmatku a pøevratu : Cožkoli by zvolil pán náš král, teï
jsme služebníci tvoji (II.Samu.
15, 15 ).
Zaujali-li jste správné církevní postavení, hleïte, aby váš duchovní
stav byl též stále správným a Bùh vás upotøebí i požehná vám v nebeských
vìcech. Budiž vaší ustaviènou touhou Jemu se ve všem líbit. Vyjdìme tedy k
Nìmu ven ze stanù, pohanìní Jeho nesouce (Žid.
13, 13 ).
Zùstávejmež v Nìm, abychom, když by se ukázal, smìlé doufání mìli a nebyli
zahanbeni od Nìho v pøíchodu Jeho (I.
Jan. 2, 28 ).
Náš oslavený Pán pøijde ! Jeho vlastní, vzácná slova zní : Aj, pøijdu rychle!
(Zjev.
22, 7 ).
Kéž bychom byli nalezeni vìrnými, až On pøijde ! Nebo ještì velmi, velmi
malièko, a aj ten, kterýž pøijíti má, pøijde, a nebude meškati (Žid.
10, 37 ).

Konec

eBook Info

Identifier:

AEYBGEXPEQ

Title:

Príme stezky pro dítky Bozí

Creator:

F.J. Kresina

Date:

8.2.2007